146 
åtminstone i vissa fall, vara ett verksamt skydd mot inträng- 
andet av parasiter. Det är isynnerhet solitära getingar, som 
i stor skala använda sig av denna metod. 
Ofta lägger Trypoxylon beslag på de gångar, som solitära 
getingar av släktet Hoplomerus grävt i lerbrinkar, och som 
de enligt sin vana försett med ett av små lerbollar sirligt 
murat, ett par cm. långt ingångsrör. Det är påtagligen så- 
dana beslagtagna Hoplomerus-bon som Verhoeff iakttagit, 
då han talar om att Trypoxylon, som bebor lerbrinkar, utan- 
för ingången bygger sig en »Vorbau». I en lodrät brink 
av omväxlande sand- och lerlager nära stranden av Indals- 
älven bodde stora kolonier av Hoplomerus, såväl spinipes 
som reniformis, så att deras i spetsen nedåtkrökta ingångs- 
rör i mängd stodo ut från brinkens yta. Här hade Try- 
poxylon tagit många sådana bon i besittning, av vilka flera 
ännu hade ingångsröret kvar. Särskilt iakttogs en av dessa 
inkräktare, som var ytterst avundsjuk om sin erövring, från 
vilken han ibland ej på länge vågade avlägsna sig. Vanligen 
satt han på vakt med bakkroppen i ingångsrörets mynning, 
och fastän han gjorde många försök att flyga ut, ångrade 
han sig strax och återtog sin förra ställning. Under sådana 
förhållanden gick det ovanligt långsamt med hans provian- 
tering, som eljest plägar fortskrida raskt. Emellertid hade 
han till sist lyckats, förmodligen i närmaste grannskapet, 
hopsamla ett antal av 14 mest gröna spindlar och ansåg tyd- 
ligen detta för en tillräcklig larvportion, enär han murade 
igen denna cell. Orsaken till denna stekels stora misstänk- 
samhet låg förmodligen däri att han var särskilt svårt hem- 
sökt av ett par blå guldsteklar, Chrysis cyanea, en större och 
en helt liten. Med den större sågs han en gång inbegripen 
i en häftig konflikt på marken nedanför ingångsröret, där 
han fasthöll och ivrigt bemödade sig att sticka guldstekeln. 
Dennes hårda pansar och hans sed att rulla ihop sin kropp 
läto honom dock gå alldeles oskadd ur denna tvekamp, 
