147 
vari den ena parten under hela tiden iakttog fullständig passi- 
vitet. Den mindre guldstekeln hade en gång under Trypoxy- 
lons korta frånvaro passat på att smyga sig in och överras- 
kades av den hemkommande ägaren till boet. Denne kom 
ut, bärande guldstekeln mellan klorna, och släppte honom i 
flykten därutanför, då han i alla fall ej kunde göra honom 
någon skada. 
Antalet spindlar i en Trypoxyloncell har jag funnit 
växla mellan 5 och 14. De äro små eller medelstora men 
inga fullvuxna. Ägget brukar fästas på någon av de stör- 
re, nära bakkroppens bas, så att den fria ändan hänger 
ned utefter sidan. 
Peckham lämnar intressanta meddelanden om ett par 
amerikanska arter av släktet, T. rubrocinetum och albopi- 
losum. Hos båda dessa arter iakttogs, att, då hålan blivit 
iordningställd för att 'mottaga proviant, en hane brukade 
taga plats däri just i själva ingången, vars mynning ut- 
fylldes av hans huvud. Här satt han på vakt under nästan 
hela provianteringstiden, d. v. s. till dess cellen blivit för- 
sedd med tillräckligt antal spindlar och var färdig att stäng- 
as. Stundom gjorde han dock en kort utflykt. Som van- 
ligt utföres visserligen allt arbete av honan, men hanen 
har otvivelaktigt här det viktiga åliggandet att skydda boet 
mot parasiter. Peckham har ofta sett honom driva bort en 
lysande grön guldstekel, som alltid lurar på tillfälle att in- 
tränga i ett obevakat bo. Hanarna utveckla mycken ener- 
gi vid detta försvar och förfölja guldstekeln ett stycke i luf- 
ten, Det kunde, såsom framgår av det föregående, väl vara 
önskvärt för vår T. figulus, att dess hanar vore lika ener- 
giska försvarare mot guldsteklarna som deras mera försig- 
komna amerikanska fränder, så att honorna kunde få odelat 
ägna sig åt sina nödvändiga arbeten. Om någon gång ha- 
nen i ett bo tillåtit sig en kort promenad, brukar ofta nå- 
gon av de utanför boen strykande, hemlösa ungkarlarna in- 
