151 
ma höljet för en grupp av redan färdiga celler, utsattes för 
följande försök. Under stekelns frånvaro tog Fabre helt och 
hållet bort denna cellgrupp, så att blott några obetydliga mär- 
ken angåvo, var den en gång haft sin plats. Utan att akta 
därpå fortfor stekeln att hämta lerbollar, som han fastmu- 
rade på den plats, där hans bo en gång suttit. 
Om det blott gäller att ådagalägga instinktens reflekto- 
riska natur, som låter en serie handlingar maskinmässigt 
avlösa varandra i en i vanliga fall orubblig ordning, så äro 
de anförda experimenten mer än vanligt representativa. Men 
Fabre går ännu längre och säger: sådant är djuret; varken 
fritt eller medvetet, är det i de olika faserna av sitt hand- 
lingssätt lika bundet som i sina inre funktioner, sådana 
som t. ex. matsmältningen. Det murar, jagar, sticker och 
paralyserar på samma sätt som det smälter sin föda och av- 
söndrar giftet för sin gadd, utan att på minsta sätt göra 
sig reda för 'medel och ändamål. 
Felet i denna slutledning är Fabre's vanliga. Utan att 
taga någon som helst hänsyn till växlande individualitet 
sluter han på förhand från en enda individs handlingssätt, 
att alla under slika omständigheter skulle handlat på alldeles 
samma sätt. Hans egna erfarenheter vid det förut omtalade 
försöket med Sphex maxillosa (»flavipennis») borde ha 
lärt honom försiktighet. Ett fall jämförligt med det bort- 
tagna Seeliphron-boet är det förut omtalade försöket med 
Dolichurus, som fortsatte att lägga barr och bladbitar på den 
plats, där han nyss sett sin kakerlacka stå, påtagligen över- 
tygad om att han höll på att täcka över henne. Men ett 
liknande försök 'med jen annan individ gav ett helt annat 
resultat. På samma sätt skulle helt visst ett upprepande 
av Fabre's försök med Sceliphron ha visat ohållbarheten av 
hans åsikt om djuren såsom uteslutande reflexmaskiner. 
Peckham meddelar om ett par amerikanska arter, S. coe- 
ruleum och caementarium, att de ofta, sedan de byggt sin 
