154 
tare, och vingarna äro ej, såsom getingarnas, under vilan hop- 
vecklade på längden. 
Det är icke blott den ansenliga storleken som gör det 
till en lätt sak att iakttaga denna stekel. Med sin ovan- 
liga brist på skygghet låter han sig beskådas på närmaste 
håll. Han är just ej mera rädd för en människa än denna 
för honom. Snarare kanske tvärtom, ifall det gäller en iakt- 
tagare, som ännu ej fått erfarenhet om hans ofarlighet. 
Här behövs således intet besvärligt spioneri på avstånd. 
Man slår sig helt enkelt ner mitt i kolonien på den torra, 
sandiga marken och har sedan ingen anledning att på länge 
byta plats, om man ej möjligen hövligt anmodas därom av 
någon hemvändande Bembex, som genom sitt uppförande 
låter förstå, att man råkat sätta sig mitt över den dolda in- 
gången till hans bo. 
Tyvärr äro tillfällena att göra denna stekels bekantskap 
ej synnerligen ofta återkommande. Han förekommer på myc- 
ket spridda ställen i södra Sverige, nordligast vid Uppsala. 
Till boplats väljer han sandiga och solstekta marker med 
mycket sparsam växtlighet, där omgivande småträd giva 
skydd 'mot vinden utan att dock hindra solstrålarnas tillträde 
under större delen av dagen. Där denna stekel en gång slagit 
sig ner, stannar han kvar i långa tider, om han får vara 
i fred. Linné träffade honom för första gången under sin 
Gottlandsresa 1741 boende kolonivis i sandbackar mellan 
Råne och Burs, och där funnos åtminstone ännu i slutet av 
förra århundradet fortfarande folkrika kolonier av denna 
ståtliga stekel. Däremot tycks han vara mycket ovillig att 
sprida sig. Vid Stora Rör på Öland funnos på landborgens 
sandiga sluttningar ett par välmående kolonier, men fastän 
mycket talrika, till utseendet lika goda boplatser funnos i 
trakten, hade dock ej Bembex funnit för gott att taga dem i 
besittning. Han föredrager att stanna kvar på den fläck, 
där han själv sett dagens ljus, och där hans fäder bott före 
