155 
honom i mångå släktled. Men på en sådan plats kan han 
stundom uppträda i ett betydande individantal. 
Kommer man till Bembex-kolonien en solig sommar- 
morgon vid 10-tiden, finner man många av invånarna sSys- 
selsatta med att inmundiga sin frukost på de tätblommiga tim- 
janmattorna. Den hos denna stekel vidunderligt långa och 
spetsiga överläppen har nu lämnat sitt bakåtfällda viloläge 
och hålles rakt nedåt för att rikta och stöda de som hos ett 
bi förlängda mundelarna under honungssugningen. Såsmå- 
ningom övergå allt fler till dagens arbeten, och innan det 
ännu blivit för hett, är trafiken av hemkommande och åter 
bortflygande som  livligast. Nu pågår flugjakten. Den 
ena lefter den andra återvänder med byte och slår utan tve- 
kan ned just framför den stängda ingången till sin håla, 
vars läge förrådes av den därframför liggande sandhögen. 
Om ej den hemförda flugan är ovanligt stor, kan man vanli- 
gen uppifrån ej se, att stekeln bär något med sig, enär bör- 
dan helt och hållet döljes under hans breda kropp. Men 
från sidan och på nära håll ser man lätt, att flugan bäres 
bröst mot bröst, omfamnad av stekelns mellanben, och med 
huvudet framåtvänt. Utan att lägga flugan ifrån sig börjar 
stekeln omedelbart gräva bort sanden ur ingången. Enär mel- 
lanbenen äro upptagna av att fasthålla flugan, stöder Bem- 
bex sålunda blott på bakben och framben och skall dock 
på samma gång gräva bort sanden med de senare. Detta 
sätt att gräva med samma benpar, som ensamt skall upp- 
bära kroppens framända, är så mycket obekvämare, som 
stekeln ej, likt en hund under dylika omständigheter, kraf- 
sar 'växelvis med högra och vänstra benet, utan med båda 
på en gång rakar sanden bakåt mellan de bortre benparen, 
För varje nytt tag med sina grävredskap håller därför Bem- 
bex på att falla framstupa. 
När sanden är bortskaffad, försvinner stekeln i ingång- 
en, och i samma ögonblick överflyttar han flugan till bort- 
