169 
hang åt leran. I här ifrågavarande Hoplomerus-by använde 
invånarna just denna metod, som besparade dem tidsförlusten 
att ofta behöva flyga bort till närmaste vatten, en liten rännil 
på 50 stegs avstånd. Först då gräset på platsen var skör- 
dat och därmed allt spottstritskum avlägsnat, måste de be- 
kväma sig till att flyga denna långa väg för att kunna fort- 
sätta sina byggnader. En dag började emellertid ett annat 
slags steklar flitigt besöka samma skumsamlingar som ge- 
tingarna, med vilka ide i storlek och färgteckning visade 
en slående likhet. Dock röjde ide under vilan ej veckade 
vingarna, att dessa nykomlingar ej 'voro getingar. Av de- 
ras beteende framgick också, att de med sina besök vid skum- 
samlingarna hade heit andra syften än getingarna. Ett ex- 
emplar infångades för undersökning och befanns vara en 
Gorytes campestris. 
Denna stekel flög tämligen sakta och var därför lätt 
att följa med blicken. Han flög från den ena växten till den 
-andra, Epilobium, Tanacetum, Achillea och Chrysanthemum, 
vilka alla voro bärare av ymnigt spottstritskum. I stället 
för att som getingen flyga omedelbart till skumsamlingen, 
slog denna stekel ned ett stycke därifrån, möjligen för att 
ej skrämma spottstritlarven, varefter han, gående längs stjäl- 
ken, nådde fram till skummet, där han införde frambenen 
och på samma gång spetsen av den krökta bakkroppen för 
att sticka. På denna plats voro steklarna oskickliga jägare, 
ty stritlarven lät sig ofta falla till marken och undslapp där- 
igenom, men på andra platser har jakten visat sig framgångs- 
rik, och stekeln flyger med sitt byte bort till sin boplats i 
en sandbrink. 
Vid åtskilliga andra tillfällen har sedermera denna Gory- 
tes funnits bebo samma platser som den andra, mycket snar- 
lika getingarten, Hoplomerus spinipes, och detta såväl i 
lindrigt sluttande mark som i vertikala sandbrinkar, där ge- 
tingarnas skorstenar stå horisontellt ut från sandväggen 
