181 
Nysson visar också i påfallande grad en egendomlighet, 
som tycks vara gemensam för steklar, som antagit ett fo- 
derparasitiskt levnadssätt, nämligen att antennerna blivit an- 
senligt kortare och tjockare än hos de arter, på vilka de pa- 
rasitera, och från vilka de sannolikt härstamma. Anspråken 
på dessa deras förnämsta orienteringsorgan ha stegrats, ty 
det är med deras tillhjälp, som parasiterna skola uppdaga de 
under markens yta dolda foderförråd, som de eftertrakta, 
och för att kunna motsvara dessa anspråk ha antennlederna 
utrustats med större ytor. Detta gäller ej blott grävsteklarna 
utan även parasitiskt levande bin, såsom Nomada, Sphecodes 
NS fl 
Mellinus arvensis. 
På för solen exponerade, tämligen branta sandsluttningar 
utan eller med blott gles växtlighet bor ofta kolonivis en 
10—14 mm. lång, glänsande svart stekel med gulbandad 
bakkropp. Från de många steklar, som ha en liknande färg- 
teckning, känns den igen på den framtill skaftlikt avsmal- 
nande bakkroppen, som i sin yttre, bredare del är något 
nedplattad. Huvudet är ansenligt stort och nästan fyrkan- 
tigt, erinrande om silvermunsteklarnas. Framkanten av rygg- 
skölden är gul, och mellan bakvingarna finns en gul fläck. 
På grund. av sin glänsande kroppsyta har denna stekel fått 
namnet glattstekel. 
Ingången till glattstekelns bo står ständigt öppen men 
är ofta dold under något blad. En ansenlig hög av uppgrävd 
sand därframför förråder, att den gräver en djup gång. 
Boet är inrättat enligt Cerceris-typen. På sidorna om en 
ända till 50 cm. djup huvudgång gräves i mån av behov 
den ena cellen efter den andra och förses med proviant för 
att därefter avstängas. 
Jaktbytena utgöras av medelstora flugor. På umbellater 
