183 
uppseende nalkas den såsom en fredlig fotgängare. Anländ 
till platsen, vandrar han i sakta mak omkring på sin jakt- 
mark och ger sig god tid med att utse något offer. Här som 
i andra fall wisar det sig, att insekternas ögon äro företrädes- 
vis danade till att iakttaga rörelser. En stillasittande fluga 
tycks stekeln ej märka, men även en obetydlig rörelse väc- 
ker hans uppmärksamhet. Dock förhastar han sig ej utan 
förstår att bedöma utsikterna att bemäktiga sig det utsedda 
offret. Är avståndet för stort, så smyger han med rakt fram- 
sträckta antenner och i nedhukad ställning försiktigt när- 
mare. På ett avstånd av 2 cm., sällan mera, samlar han 
sig som en katt till språnget, i det han trampar med de hu- 
kande benen. Med ett pilsnabbt språng, som sällan förfe- 
lar sitt mål, kastar han sig över sitt byte, som han med käkar- 
na griper i ena vingen, under det frambenen fasthålla krop- 
pen. I detsamma böjer han in spetsen av sin bakkropp under 
flugans bröst för att i dess stora nervknut sänka sin gadd: 
Med gadden ännu kvarsittande i flugans bröst vänder han 
henne därefter med huvudet uppåt, griper med käkarna fast 
i hennes snabel, drar ut sin gadd och flyger hem med sitt 
byte, genast eller efter kort vila. 
Enär flugans snabel stundom är indragen och oåtkomlig, 
söker stekeln med käkarna pressa fram den. Därvid kan 
det emellertid hända, att flugans huvud blir sönderklämt, 
vilket naturligtvis föranleder en nästan ögonblicklig död. 
I dessa fall låter glattstekeln flugan ligga såsom olämplig 
för hans ändamål och beger sig på ny jakt. 
Om flugorna äro talrika och stekeln vid upprepade be- 
sök redan lyckats bemäktiga sig flera, blir han ofta vårds- 
lös i sina anfall och förfelar målet. Om flera glattsteklar, 
såsom ofta inträffar, ha upptäckt samma jaktmark, bruka de 
också avundsjukt angripa varandra och skrämma därigenom 
bort många flugor till sin egen skada. 
Vid hemkomsten slår glattstekeln ner framför ingång- 
