185 
benparet. Den till en fullt provianterad cell ledande bi- 
gången fylles med den sand, som lösgöres vid nästa cells 
grävning. En sådan tillsluten cell öppnas ej vidare, det 
märks bland annat därpå att aldrig några färska flugor an- 
träffas i de celler, där larven börjat växa. I den mån lar- 
ven blir större, antar han en violett färg, sannolikt huvud- 
sakligen beroende på att tarmens innehåll skimrar igenom. 
Han bekläder väggarnäå i sin cell med flugvingar och hårdare rester 
av sin måltid, och därinom spinner han sin ljusgula, vekt pergament- 
artade kokong. Steklarna framträda ur kokongerna nästa år omkring 
mitten av juli för att sedan fortsätta sin verksamhet långt in på hösten. 
Som idenna stekel ständigt har för vana att hålla fast 
i flugans snabel, då hon släpas ner i gången, ville jag pröva 
hans förmåga att reda sig, ifall ingen snabel funnes att hålla 
i. Det gällde därför att sätta sig i besittning av hans fluga, 
just då denna höll på att försvinna genom ingången. Ge- 
nom att med en pincett gripa tag i flugans bakben och 
i samma ögonblick göra en häftig knyck lyckades jag förmå 
stekeln att släppa sitt tag, varvid han vanligen blev sittan- 
de helt förbluffad några ögonblick i hålans mynning eller 
också genast gick ner. Under tiden bortklipptes flugans 
snabel, varefter hon placerades vid ingången, där hon efter 
längre eller kortare stund avhämtades av stekeln, som där- 
vid utan någon synbar tvekan grep tag i hennes huvud. 
Här föreligger således åter ett fall, då stekeln frångår en 
under naturliga förhållanden oförändrad vana och förstår 
att lämpa sig efter nya omständigheter på ett sätt, som visar, 
att han ingalunda är någon reflexmaskin. 
Oxybelus uniglumis. 
Knappast finns det någon djurgrupp, som i individri- 
kedom och allestädes närvaro närmelsevis kan jämföras med 
flugornas. Det är därför ej att undra på, att åtskilliga rovsteklar 
