186 
ägnat sig åt den tacksamma specialiteten att till jaktbyten 
utse dessa överallt vimlande djur, som dessutom erbjuda 
fördelen att vara synnerligen lätta att paralysera, enär störs- 
ta delen av deras nervsystem är koncentrerat i bröstets 
nervknut. Redan ha två flugfångare omnämnts, Bembex och 
Mellinus. Oxybelus är ännu ett sådant flugjagande släkte, 
och dess allmännaste art, uniglumis, är tillika en av de all- 
männaste bland alla de grävsteklar, som vistas på sandiga 
marker. 
Denna stekel är blott 53—8 mm. lång, grovt och undersät- 
sigt byggd, med helt kort, bakåt 
tillspetsad bakkropp. Till färgen 
är han svart, med streckformiga 
gulvita sidofläckar på bakkrop- 
pen och röda ben. Redan Linné 
kände honom såsom flugfångare 
och uttalar sin beundran över 
den lilla stekelns styrka vid 
transporten av byten, som kunna 
SR PER SSA ANG Sr OR nee vara ansenligt större än han själv. 
(Original.) En utförlig och livlig skildring 
av dess levnadsvanor lämnas av 
v. Siebold, som bland annat även fullt korrekt skildrat till- 
vägagåendet vid jakten. Oxybelus störtar sig över det 
utsedda bytet, vänder det på ryggen och sticker in 
gadden mellan huvudet och bröstet. Då stekeln flyger 
hem med den paralyserade flugan, bär han den en- 
samt på gadden, med ryggen nedåt. Vid hemkomsten 
gräver han undan sanden, som stänger ingången, me- 
dan han fortfarande bär sin fluga i samma ställning, spet- 
sad och högt upplyft på gadden, och i denna ställning bäres 
hon också ner. Liksom det finns tjuvbin, så finns det också 
tjuvar bland Oxybelus-honorna, som, för lata att själva gå 
på jakt, i stället beröva andra från jakten återvändande 
