189 
bakre benparen, och emedan han står i framåtlutad ställ- 
ning, hålles flugan högt upplyftad på gadden (Fig. 45). 
Oxybelus bor vanligen enstaka, stundom är det dock åt- 
skilliga, som uppslagit sina bopålar i varandras närhet. 
Vid grävningen av hålorna ser man somliga individer av- 
bryta arbetet för att i flykten göra några orienteringsslag 
över de närmaste omgivningarna. Andra åter utföra sin 
orienteringsflykt först sedan hålan grävts färdig och den 
uppgrävda sandhögen därframför blivit utjämnad, emedan 
den delvis användes att stänga ingången med, innan ste- 
keln flyger bort. Dessa individer flögo fram och tillbaka, 
lågt över marken, med nedslag här och där, kommo till- 
baka till hålan och krafsade ännu litet sand över ingången, 
gjorde åter några svängar fram och tillbaka och försvun- 
no slutligen med ett plötsligt pilsnabbt kast åt sidan. Van- 
ligen kan man ej uppdaga ett spår av hålans ingång i san- 
den; sällan markeras den av en svag insänkning. Det är 
dock ej genom några för 'oss 'omärkliga spår i sanden som 
stekeln själv återfinner sin håla. Då sand till några mm. 
tjocklek ströddes över ingången och dess omgivningar, vål- 
lade det ej stekeln någon svårighet att återfinna den. Först 
då sandlagret gjordes bortåt 1 cm. tjockt, blev han tveksam 
och flög mot vanligheten några ögonblick däröver, innan 
han slog ner. Nedslaget gjordes i detta fall ej mitt över 
ingången som eljest, utan i kanten av det ditströdda sand- 
lagret, ett par cm. på sidan om ingången. Sedan försökte 
han, likaledes vid kanten, på en annan sida, men vid en 
promenad tvärs över sandlagret stannade han plötsligt mitt 
över ingången och tycktes ha full visshet om att den var 
där, enär han jutan tvekan grävde sig ner. I detta fall torde 
väl luktsinnet ha varit till någon hjälp, men huvudsaken för 
stekeln äro dock de ögonmärken, han inpräglat i sitt minne vid 
orienteringsflykten. Om man mundanröjer grässtånden eller 
andra i omgivningarna befintliga föremål på marken, är det 
