191 
nuter, innan han kommer med nästa. Den Oxybelus, som 
återkommer med byte, tycks vara en mycket ansenligare 
och mera i ögonen fallande insekt än den, som man nyss 
sett syssla med stängningen av sin håla. Han ser nu un- 
gefär dubbelt så stor ut, vilket beror på att den burna flu- 
gans kropp tycks vara en fortsättning av hans egen. För 
varje hemfört byte skall han öppna och åter stänga hålan. 
På stängningen nedlägger han vanligen mycken möda men 
går ganska opraktiskt tillväga. Han 
börjar ända invid hålan och krafsar 
ivrigt sanden bakom sig i riktning 
mot ingången. Detta har nog åsyf- 
tad verkan, så länge han håller sig 
i hålans närhet, men i sin iver av- 
lägsnar han sig, utan att märka det, 
ända till ett tiotal cm. därifrån, så 
att sanden ej på långt när når fram. 
Slutligen anar han oråd, flyger till- 
baka och försöker hålla sig nära in- 
gången. Strax i början går det bra, TE TLS SSE 
men så kommer han åter för långt  guus på flugans strupe. 312 ggr. 
bort, så att all hans möda är för- SENOr FEN 
spilld, synnerligast som han ofta under sitt krafsande 
förändrar riktning, så att sanden kastas åt helt annat 
håll än det rätta. Men därigenom att han åter och 
åter börjar om ända invid hålan, når han till sist 
ett tillfredsställande resultat. Antalet av de flugor, som 
han insamlar varje dag, måste vara högst betydande. I 
varje cell inläggas 4—38, och på den först inlagda fäster 
stekeln sitt ägg vid strupen. Den fullvuxna stekellarven 
förfärdigar sig av sammanfästade sandkorn en hård kokong. 
Om Oxybelus sålunda har många flugors mord på sitt 
samvete, så förföljes han också av nemesis i skepnad av 
en fluga, den lilla grå Miltograäamma conica, som nästan all- 
