192 
tid finns tillstädes på de marker, där Oxybelus gräver sina 
hålor. Lustiga äro de scener, som utspelas mellan dessa 
två små insekter, då de försöka överlista varandra. Milto- 
gramma, som känner hålornas läge genom att ha bespejat 
stekeln redan vid deras grävning, uppehåller sig i deras när- 
het hela dagen och sitter på lur på en sten eller på något 
annat över marken upphöjt föremål, som ger en god utsikts- 
punkt. Då någon Oxybelus nalkas med sitt rov, lyfter sig också 
Miltogramma på vingarna och håller sig svävande i hans närhet, 
på ringa höjd över marken. Men Oxybelus har genast märkt 
henne och låtsar sig alls ej ha något ärende till denna plats. Med 
en hastig sidosväng förflyttar han sig ur sikte. Miltogramma 
genomskådar honom dock och vet, att han skall återvända. 
I avbidan därpå återtager hon helt lugnt sin utkiksplats. 
Åter kommer Oxybelus farande, och åter höjer sig Milto- 
gramma för att följa honom några ögonblick i flykten, 
tills han gör ännu ett försök att leda henne på villospår ge- 
nom plötsliga och snabba sidokast. Att länge spela denna 
komedi blir dock påkostande för stekeln, som har flugan 
att bära på. Han slår ner på marken för att vila, men Mil- 
togramma slår också ner på sanden helt nära och släpper 
honom ej ur sikte. Det är nästan omöjligt för den, som 
ej sett det med egna ögon, att göra sig en föreställning om 
vilken fräckhet denna lilla fluga kan inlägga i sin blotta 
hållning, då hon saknar varje möjlighet till något annat slags 
mimik. Den ligger i hennes framåtlutade ställning, där hon 
sitter med sina triangelformigt utstående vingar mitt fram- 
för föremålet för sitt elaka skämt och med stora, runda 
ögon fixerar stekeln (Fig. 45), vars minsta rörelse hon 
följer genom att vrida sig därefter. Den ligger icke 
mindre i den självsäkra trygghet, med vilken hon dristar 
närma sig nästan inom räckhåll och strax återtaga sin plats, 
då hon behändigt undvikit sin retade fiendes vanmäktiga 
anfall. Ur stånd att bli sin plågoande kvitt, beslutar sig" Oxy- 
