193 
belus äntligen för att krafsa bort sanden ur ingången. Ge- 
nast rycker Miltogramma närmare och håller sig tätt bakom 
honom. I samma ögonblick som Oxybelus med sin fluga 
håller på att försvinna i sin håla, störtar sig Miltogramma 
pilsnabbt efter och fäster i all hast sin lilla levande födda 
larv på stekelns byte. Det måste också medgivas, att meto- 
den att bära flugan bakom sig på gadden är en direkt invit 
åt parasiten, så att man ej kan undra över att denna före- 
trädesvis utser en stekel med så opraktiska vanor till sitt 
offer. 
Silvermunsteklar. 
Med ovanstående namn plägar man beteckna de till 
underfamiljen Crabroninae hörande steklarna, av den an- 
ledningen att deras ansikte strax ovanför munnen är beklätt 
med tätt åtliggande silverglänsande eller i några fall guld- 
glänsande borst. De flesta äro glänsande svarta, med gula si- 
dofläckar på bakkroppen, några smärre arter äro helt svarta, 
Medan de större oftast äro smärta och getinglika till sin 
kroppsform, äro de mindre arterna ofta undersätsiga, med 
kort och bred bakkropp. Alla ha ett stort och fyrkantigt, 
stundom nästan kubformat huvud. Arternas storlek växlar 
från några få till sexton mm. 
Silvermunsteklarna äro så skarpt begränsade från övriga 
rovsteklar, att de ofta betraktas som ett enda stort släkte. 
Liksom andra stora släkten visa de det betydelsefulla fenome- 
net av arternas gruppering kring vissa typer, ett sönderfal- 
lande således i undersläkten, vilkas olikhet helt visst beror 
på att deras medlemmar slagit in på olika levnadsbanor 
och som bäst hålla på att avpassa sin kroppsbeskaffenhet 
efter dessa. De visa oss således såsom just pågående sam- 
ma differentieringsprocess, som inom den organiska värl- 
13 — Grävsteklarnas liv. 
