195 
släkten, varvid det är av stort intresse att iakttaga, huru- 
som det behov, som dessa underligt formade organ avse, 
hos olika arter tillgodosetts genom ombildning av olika 
delar. Det är således blott behovet, som gått i arv inom 
släktet Crabro, men ej sättet att avhjälpa det. 
De vanligaste arterna av detta undersläkte, cribrarius och 
peltarius, bo i sandiga marker. 
Den förre kan nå en längd av 
16 mm., men är vanligen 
mindre. Den förlägger in- 
gången till sina hålor vanligen 
dold under något blad. Däri- 
från går huvudgången nästan 
lodrätt ner till ett djup av 
15—20 cm. eller ännu mer, 
varefter den böjer av lika långt 
i horisontell riktning. Utefter 
denna horisontella del av gån- 
gen ligga cellerna, som förses 
med foder av flera slags flugor. 
Den senare arten, pelta- 
rius, är något mindre och 
gräver mindre djupt än den : 
Fig. 48. Thyreopus cribrarius, hona och 
förra, men i övrigt är boet hane (nederst). 2 ggr. (Efter Bouwman.) 
inrättat på samma sätt. För 
att bespara sig besväret att gräva huvudgången lägger 
denna art ej sällan beslag på en sådan, som tillhör 
något solitärt bi, vars celler man då träffar blandade 
med silvermunstekelns. Denna art förlägger ej ingången i 
skydd av något blad, utan de ständigt öppna mynningarna till 
dess bon ligga tydligt synbara, omgivna av den ur gången 
uppgrävda sanden. Vid hemkomsten från jakten störtar ste- 
keln, utan att hejda farten, rakt in i mynningen av sin håla, 
varför det är svårt att se, hur den bär sitt rov, | 
