198 
en finnas så talrika celler av olika ålder, att avkomma i alla 
utvecklingsstadier anträffas i samma bo. I regeln äro de 
ytterst belägna cellerna de först anlagda. I samma mån 
som nya celler behövas, fortsättes huvudgångens grävning 
inåt. Varje cell har således i tur och ordning utgjort huvud- 
gångens blint slutande ända, såsom i allmänhet är fallet 
med bon av denna typ (Cerceris-typen). 
Kokongerna äro brungula, pergamentartade och veka, 
liksom vanligen hos silvermunsteklar, utan inblandning av 
sand, men stundom omgivna av 
ett lager av flugvingar och andra 
foderrester. 
Lindenius albilabris. På 
sandiga gångstigar, även hårt 
tilltrampade, ser man ofta grupp- 
vis liggande små kraterformiga 
högar av uppgrävd sand, av vilka 
Fig. 51. Lindenius albilabris. 4 ggr. var och en MEn den helt trånga 
(Efter Bouwman.) ingången till något litet stekelbo. 
Oftast är det små silvermunstek- 
lar av släktena Lindenius eller Crossocerus, som där 
ha en boplats. Ej sällan bebos platsen av en art 
ur vardera av dessa släkten samtidigt, och deras bon 
ligga då mutan ordning blandade om varandra. Det är 
t. o. m. ej sällsynt, att en tredje delägare i boplatsen upp- 
träder, nämligen någon art av det till en annan familj hörande, 
stritfångande släktet Mimesa, igenkännligt på den svarta 
och röda bakkroppens långa och smala skaft. Att man jäm- 
förelsevis ofta träffar grupper av stekelbon, som tillhöra 
flera arter, bör ej tydas så, att dessa arter skulle trivas i 
varandras sällskap och därför uppsöka varandra. De bry sig 
tvärt om icke det minsta om varandra, och orsaken till sam- 
boendet är helt enkelt, att de olika arterna i närmaste trakt 
