199 
kommit under fund med att fläcken i fråga förträffligt lämpar 
sig till att gräva gångar i. Det är visserligen ej den nu- 
varande generationen, som behövt anställa några undersök- 
ningar och jämförelser i detta avseende, ty den är född på 
platsen, tack vare någon mer eller mindre avlägsen stam- 
moder, som en gång, efter många fåfänga grävningsförsök 
på andra håll, uppdagat företrädet hos just denna fläck. 
Släktet Lindenius innefattar smärre arter utan ljusa teck- 
ningar på den korta och breda bakkroppen. Vår enda art, 
albilabris, är 5—7 mm. lång. Den bor alltid kolonivis, 
och ingångarna till dess hålor stå ständigt öppna, utom 
då grävning av någon ny cell utmed den gemensamma hu- 
vudgången pågår, ty under sådana förhållanden är mynningen 
tillfälligt sandfylld. Detta är alltså ett säkert tecken till att 
stekeln befinner sig i boet. Huvudgången går vanligen näs- 
tan lodrätt nedåt 3—06 cm. och böjer därefter av åt ena sidan 
och något nedåt på en sträcka av omkring 10 cm. Utefter 
och kring denna mer eller mindre horisontella del av hu- 
vudgången äro cellerna ordnade så, att de ligga på ett djup 
av 5—10 cm. under markens yta. Deras ursprungliga sam- 
band med huvudgången kan ej skönjas, enär bigångarna fyllas 
med sand, så snart cellen blivit fullt provianterad. Vid rus- 
kigt väder och junder natten sitter honan i gången, vanligen 
med huvudet nära mynningen. Där tillåter hon sig också 
någon vila mitt på dagen, varvid hanarna ofta ses försöka 
tränga sig in men bortdrivas. 
Den som först såg denna stekel hemföra något byte, 
var dansken Nielsen, som fann dess rov utgöras av en art små 
ängsskinnbaggar, Capsus Thunbergi. Sedermera anträffa- 
des här i Sverige en albilabris-koloni utanför Sundsvall, 
i vilken honorna blott sågos hemföra små flugor. Däri lik- 
nade de en hos oss ej förekommande art av samma släkte, 
L. Panzeri, som, enligt Kohls vittnesbörd från Tyrolen och 
Bouwmans från Holland, uteslutande samlar små flugor. Emel- 
