201 
Ägget var även på skinnbaggarna fästat på samma sätt som 
på flugorna, d. v. s. på strupen. 
Då honan kommer hemflygande med bytet, beger hon 
sig direkt till hålans mynning och kryper mycket brådskande 
ned däri. För att kunna hinna se, huru bytet bäres, bör 
man under hennes frånvaro täcka över ingången t. ex. med 
sand. Då stekeln för att undanröja hindret slår ner på mar- 
ken, ser man, att han, liksom förövrigt alla silvermunsteklar, 
med mellanbenen omfattar rovet och håller det tryckt intill 
bröstet, medan han går på främsta och bortersta benparen. 
Metoden är således densamma som hos 
Bembex. De inburna skinnbaggarna, 
särdeles de större, visa ofta livstecken i 
rörelser av antenner och ben. 
Man kan undra över skälet till 
den förändring i larvernas diet, vari 
denna stekel i vår tid synes inbegri- 
pen. Att förklara den modernare rikt- 
ningen, som föredrager bärfisar fram- 
för flugor, såsom ett utslag av högre 
utvecklat finsmakeri hos senare tiders barn Fig. 53. Äggav Crossocerus 
2 å ka R elongatulus på flugans strupe. 
vore ur mänsklig synpunkt rätt motbju- SE KENTRARön.) 
dande. Snarare skulle man vara benä- 
gen att gissa på något slags maklighetshänsyn. = Flu- 
gorna äro snabba och svåra att fånga, det-ser man 
på de många misslyckade anfall, som silvermunsteklar 
av andra arter få göra, innan de lyckas bemäk- 
tiga sig någon. Skinnbaggarna däremot bjuda knappt 
till att komma undan, äro lätta att paralysera samt fö- 
rekomma därtill i riklig mängd. En cell, som  pro- 
vianteras med foderdjur av detta slag, blir därför fylld på 
blott en bråkdel av den tid, som skulle åtgå att jaga flugor 
i motsvarande mängd. Konsekvensen blir uppenbarligen den, 
att en jägare av skinnbaggar sannolikt kommer att efterlämna 
flera avkomlingar än den stekel, som fortfarande står fast vid 
