202 
den föråldrade provianteringsmetoden, vilken därför helt sä- 
kert är dömd att alldeles försvinna. 
Samma förändring i diet, som ovan omtalats för Linde- 
nius albilabris, visa i vårt land två arter av det närstående 
släktet Crossocerus, varav sex små svenska arter gjort sig 
kända som jägare av flugor eller myggor. C. anxius där- 
emot har hos !oss endast setts fånga små ängsskinnbaggar, me- 
dan samma art såväl i Danmark enligt Borries som i Ty- 
rolen enligt Kohl vidhåller släktets ur- 
sprungliga vana. C. Wesmaeli har setts 
hemföra både flugor, myggor och små- 
stritar av släktet Typhlocyba. Peckham 
har vid ett tillfälle sett den amerikanska 
C. lentus samla både bärfisar och flugor. 
Skinnbaggar äro emellertid ej den enda 
resurs, till vilken silvermunsteklar taga sin 
tillflykt, då de önska utbyta den urgamla 
flugdieten mot en mera praktisk regim. 
I Frankrike ha, enligt vad Ferton medde- 
Fig. 54. Ägg av Brachy- = lar,tre Lindenius-arter ägnat sig åt jakten 
merusainquenotatuspi.— på små parasitsteklar. Det med Crosso 
10 ger. (Efter Ferton.) cerus nära befryndade släktet Brachyme- 
rus har enligt samme författare såväl i Nord- 
Afrika som på Corsica till specialitet att infånga små 
myror, ett val av jaktbyte så mycket mera ovän- 
tat, som myror eljes pläga vara rovsteklarnas skräck 
och fasa. Brachymerus luteicollis utser till byten ar- 
betarna av den även i vårt land förekomrnande lilla 
myran Tapinoma erraticum. Stekeln håller sig svävan- 
de på några mm. höjd över myrvägen, där de små arbetarna 
tåga fram i sin vanliga gåsmarsch. Sedan han träffat sitt 
val, förföljer han det utsedda offret, som känner sin fiende 
och därför påskyndar sina steg, så att stekeln stundom först 
efter mer än en meters förföljelse finner tillfället lämpligt 
