212 
som ej till utseendet på något sätt avvek från den omgi- 
vande marken. Ibland trängde han sig ner mellan barren, un- 
der vilka han kunde ses röra sig, och kom åter upp för att 
fortsätta. Då barrträdsavfallet på denna punkt plockades 
bort med en pincett, visade det sig, att det dolde en varg- 
spindels (lycosids) vävbeklädda ruvningskammare, till bred- 
den ungefär som en blyertspenna. Röret gick lodrätt nedåt 
till ett djup av nära 4 cm., och vid nedre ändans ena sida 
fanns ett vidare rum, i vilket spindeln själv satt, bevakande 
sin äggkokong. Han var visserligen ej fullt så livlig som 
vanligt och saknade dessutom ett ben, men sökte försvara 
sig, då han framdrogs med en pincett, och tog sin äggkokong 
mellan käkarna. Sedan han införts i en flaska, befanns det, 
att han bar stekelns ägg fästat i lodrät ställning vid sidan 
av bakkroppen. 
Spindeln med sin äggkokong inspärrades i ett glasrör, 
vars båda ändar tillslötos 'med i vatten fuktade bomulls- 
proppar för att åstadkomma den för äggutvecklingen nödiga 
fuktighetsgraden. Under de följande dagarna satt han och 
höll sin äggkokong i 'munnen, när röret togs fram i dags- 
ljus. På femte dagen kläcktes stekelägget. Spindeln var 
fortfarande fuilt rörlig och hade under tiden förtärt sina 
egna ägg, så att kokongen nu låg hopsjunken och torr. 
Därtill hade han beklätt glasrörets insida med ett tunt lager 
av väv. 
” Ett sådant tillfrisknande efter paralyseringen är inga- 
lunda ovanligt bland vägsteklarnas rov. Just samtidigt för- 
varades en spindel, som paralyserats och instängts i en håla 
av Pompilus chalybeatus. Då han framgrävdes, bar han 
stekelns ägg, som dock sedermera förolyckades. Inspär- 
rad i ett glas återvann han mycket snart sin fulla rörlighet 
och både fångade och förtärde insläppta flugor. Då jag 
efter mer än 3 veckors förlopp släppte ut honom, var jag 
