217 
vid båda ingångarna, alltjämt skarpt bevakande den ena, un- 
der det han hotar vid den andra. Förr eller senare låter 
spindeln skrämma ut sig och försöker springa sin väg. Men 
som slungad av en fjäder kastar sig stekeln över honom, stic- 
ker honom i bröstet och släpar in honom i hans egen håla 
för att fästa sitt ägg på hans bakkropp. Därefter tillsluter 
stekeln ingången 'med : sand. 
Ferton framhåller, att om man erbjuder denna stekel en 
redan paralyserad Nemesia, sticker han den om igen, men 
vet ej vad han skall göra med den. Han krafsar här och 
där i marken, men överger den till sist och flyger bort. 
Det är varken grävredskap som saknas, ej heller vanan att 
använda dem, det märks då han gräver bort jordlagret över 
Nemesia-hålorna om våren. Men det är instinkten att gräva 
ett bo som gått förlorad, anser Ferton. Dock förefaller 
det sannolikare, att denna instinkt aldrig funnits, utan att 
de hittills omtalade wvägsteklarnas tillvägagående represen- 
terar den mest primitiva metoden. Det framgår bland annat 
av Fertons egna meddelanden om den nordafrikanska Pom- 
pilus umbrosus. Denna stekel uppsöker en vargspindel, 
Lycosa villica, som bebor djupa hålor, vilkas ingång är dold 
av ett jordlager. Stekeln gräver sig in och stannar länge 
därnere, men kommer slutligen ut för att stänga ingången. 
Då Ferton öppnade sådana hålor, kunde han i början ej 
se till någon spindel; men såsmåningom uppdagade han, 
att stekeln använder sin långa vistelse under marken till 
att själv gräva en håla vid sidan av röret, några cm. nedan- 
för ingången, till särskilt förvaringsrum för spindeln. Den- 
na nya instinkt tycks leda i riktning mot ett självständigt 
bobyggande. 
De till mygalidernas familj hörande spindlarna göra sig 
en tjock och solid lucka över ingången till sitt rör. Denna 
lucka är försedd med gångjärn av spindeltrådar och är där- 
jämte med andra trådar fäst vid rörets vägg. Den sluter myc- 
