| 
219 
springer baklänges och släpar spindeln med sig vid ett 
ben. ; 
Bland vårt lands Pompilus-arter är det särskilt nigerri- 
mus och cinctellus, som med förkärlek uppsöka små vitt- 
ringshål i klippor eller murar eller maskhålen i trädstubbar 
och liknande små krypin, som utan vidare arbete kunna ome- 
delbart begagnas till larvkamrar. Men båda dessa arter äga 
förmågan att i nödfall själva gräva sig hålor i lös jordmån, 
dock vanligen först efter att ha förspillt mycken tid på ett 
fåfängt sökande efter färdiga gömställen åt sina byten. Gräv- 
ningsinstinkten är således föga utbildad hos dessa arter, 
men det skulle uppenbarligen vara en stor tidsvinst att, all- 
deles oberoende av tillgången på sådana gömställen, kunna 
omedelbart efter lycklig jakt var som helst gräva sig ett så- 
dant i marken. Ett sådant tillvägagående tillämpas också 
av våra flesta och allmännaste vägsteklar, allmänna kanske 
just därför, att de begagna sig av den 'mest praktiska metoden. 
Pompilus viaticus. Om det gäller att nämna en typisk 
representant för vägsteklarna och tillika en sådan, som alla 
sett eller åtminstone haft tillfälle att se, måste man utan tvekan 
i sitt val stanna vid P. viaticus. Bland alla arterna är det 
ingen, på vilken namnet vägstekel passar bättre, och förmod- 
ligen är det företrädesvis denna art, som givit anledning 
till hela gruppens namn. På sandiga, även hårt tilltram- 
pade gångstigar och andra av åkdon sällan befarna vägar 
ser man redan tidigt på våren och till början av juli denna 
genom sina mörka, vibrerande vingar påfallande stekel i 
verksamhet. Från alla andra vägsteklar känns han igen på 
de främre bakkroppslederna, som äro livligt brunröda med 
svart bakkant, vilket ger åt bakkroppen ett tvärbandat ut- 
seende, som ej återfinnes hos någon annan art. Han når 
en längd av 15 mm. 
Det är ej blott på vägar, som denna stekel har sitt tillhåll, 
