221 
på något örtstånd och än tillbaka ner på marken. Vägste- 
keln förföljer häftigt, halvt flygande och halvt springande. Han 
når ibland ända fram till den flyende spindeln och söker 
sticka honom, men ännu har denne kraft nog att rädda sig 
med ett förtvivlat sidokast, som bringar honom utom syn- 
håll. Men som en hund följer stekeln hans spår och hinner 
snart upp honom igen. Stundom kastar spindeln sig omkull 
på ryggen och hotar med sina käkar, då stekeln närmar sig 
för att sticka. Utan fara för jägaren själv tycks ej denna 
jakt vara, ty efter sammanstötningen med spindeln ses ste- 
keln ibland springa åt sidan med uppresta och surrande 
vingar, sannolikt lindrigt sårad av spindelns bett. Förr el- 
ler senare lyckas emellertid stekeln med frambenen få det 
nödiga greppet över spindelns rygg och sänker sin gadd i 
hans bröst, där den stora nervknut, som reglerar benens 
rörelser, är belägen. Den som försökt att gripa denna stekel 
med fingrarna, vet hur smärtsamma styng han kan ge: Det 
är därför ej att undra på att ett så litet djur som en spindel 
blir ögonblickligen förlamat. 
Jaktbytets döljande. Efter att ha putsat sig några ögon- 
blick griper stekeln med käkarna tag i någon av de innersta 
lederna på spindelns bortre benpar och springande baklänges 
släpar han sitt ofta ansenligt tunga byte bortåt den plats, 
där erfarenheten lärt honom, att marken är lämplig att gräva 
hålor i. Hunnen till boplatsens närhet uppsöker han några 
sammanlutande grässtrån eller något annat växtstånd, på 
vilket han klättrar upp för att hänga sitt jaktbyte några cm. 
över marken i ett bladveck eller en grenklyka. Den om- 
sorg, med vilken han övertygar sig om att spindeln ligger 
stadigt fästad på detta gömställe, vittnar om att det gäller 
en för stekeln viktig sak. Det är icke blott myror, som hota 
att beröva honom frukten av hans mödor, utan icke mindre 
de andra på platsen boende vägsteklarna, som ej själva 
