Pp 
lyckats bemäktiga sig någon spindel. En viaticus sågs klätt- 
ra upp med sin spindel på ett stånd av röllekan för att göm- 
ma honom ovanpå dennas tätt sittande blommor, varefter 
han begav sig bort ett stycke därifrån för att gräva sin 
håla. Under tiden sågs en annan stekel av samma art kom- 
ma sökande i den förres spår på den väg, där denne släpat 
spindeln. Då spåren lett honom fram till Achillea-ståndet, 
praktiserade han sig jupp och tog spindeln som god pris. 
Rövaren greps med en pincett och kastades undan ett stycke, 
varefter spindeln åter lades på sin plats. Stekeln ville dock 
synbarligen ej så lätt avstå från ett med så ringa möda för- 
värvat byte, ty om några ögonblick började han åter driva 
på samma spår och hade snart ånyo bestigit Achillea-stån- 
det och börjat 'bortsläpa spindeln. Denna gång avvisades han 
eftertryckligare, så att han förlorade lusten att återvända. 
Emellertid visar det sig, att denna metod att dölja jakt- 
bytet icke är tillräckligt effektiv, när det gäller oärliga indi- 
vider av samma art, vilka av egen erfarenhet känna till 
knepen. Liknande försiktighetsmått användas av de flesta 
vägsteklar, men en annan metod för samma ändamål har 
uppfunnits av Pompilus plumbeus, en liten svart, gråluden 
art, som isynnerhet träffas på flygsandsfält och dyner vid 
havsstränderna. Då växtlighet saknas på sådana marker, 
gräver plumbeus 1 stället i stor hast en liten grund grop i 
sanden, i vilken bytet nedmyllas för att sedermera avhämtas. 
På samma sätt går den mycket liknande P. pulcher tillväga 
på dynerna i Algier, såsom Ferton meddelar. Båda dessa 
arter avvika för övrigt från flertalet vägsteklar däri, att de vid 
transporten av sitt byte gå rätt fram, med högt upplyftad 
framkropp. 
Orienteringsslag. Innan vägstekeln lämnar gömstället 
för spindeln, gör han till fots några slag kring växtståndet 
för att inprägla dess belägenhet i minnet. Han går såle- 
