P2 
des vid det provisoriska döljandet av sitt byte tillväga på 
nästan samma sätt, som det beskrivits för ragghåriga sand- 
stekeln, vilken likaledes först efter lyckosam jakt griper 
sig an med att gräva håla. Under dessa orienteringsslag 
plägar han upprepade gånger bestiga växtståndet för att över- 
tyga sig, att spindeln ligger kvar och ej har fallit ner. 
Larvkammarens grävning. Efter avslutad orientering 
beger sig stekeln bort till boplatsen, där han vanligen ganska 
länge trevar omkring på marken med sina pannspröt, innan 
han bestämmer sig för plats att gräva. Har han omsider 
funnit en lämplig punkt på marken, gräver han där ihärdigt 
med framfötterna, så att hans kropp börjar nedtränga allt- 
mer under markens yta. Alltibland avbryter han arbetet för 
att avlägga ett besök hos sin gömda spindel. Det är på- 
tagligen för stekeln av största vikt att då och då uppfriska 
minnet av gömställets läge, ty det visar sig alltför ofta, 
att han glömt bort, på vilket växtstånd han hängt upp spin- 
deln, varför han måste bestiga en mängd sådana i närheten, 
innan han träffar det rätta. Detta sökande vållar stekeln 
så mycken tidsförlust, att man tydligt märker, huru välbe- 
hövliga de nyssnämnda orienteringsåtgärderna äro, och huru- 
som varje vårdslöshet, som stekeln vid dem låtit komma sig 
till last, hämnar sig genom förökad svårighet att återfinna 
platsen. ; | i | 
Ofta flyttar stekeln för varje sådant besök spindeln till 
något liknande, närmare boplatsen beläget gömställe, så att 
han, då hålan är färdig, endast har kort väg att tillryggalägga 
för att avhämta sitt byte. 
Transporten av bytet. Pompilus viaticus förflyttar all- 
tid sitt byte gående. De spindlar, som han fångar, äro 
oftast så stora i förhållande till stekeln själv, att någon 
transport i flykten knappast kan ifrågakomma. Han hål- 
