225 
är att undra på, då han ej kan se framför sig. Även om han 
ginge rätt fram, skulle han ej heller kunna använda sina ögon, 
emedan spindelns kropp i detta fall hindrar honom att se 
framåt. I tveksamma fall lägga därför steklarna sin börda 
ifrån sig för att kunna söka obehindrat. Det oaktat ha de 
ofta mycket svårt att finna sig tillrätta. Då det ej faller 
dem in att under sökandet höja sig på vingarna, kunna de 
ej få någon överblick över någon större del av marken på 
en gång, utan kunna blott se de närmaste föremålen, som 
skymma utsikten och vålla samma svårighet, som det för 
oss visar sig vara att söka oss fram genom en stiglös skog. 
Denna svårighet söka vägsteklarna övervinna genom ett så 
mycket ivrigare kringsnokande under sökandet, varvid de i 
de mest oberäkneliga bukter och vändningar och med has- 
tiga rörelser genomkorsa mundersökningsfältet i alla rikt- 
ningar, tills den rätta punkten nås. Deras metod är den- 
samma som vår egen, då vi söka något på marken tappat 
föremål. Vi genomkorsa på måfå platsen, där vi ha an- 
ledning tro, att föremålet skall finnas. Först då detta ej 
leder till något resultat, tillgripa vi i förtvivlan en utväg, 
som ej står stekeln till buds, nämligen den säkra, fastän 
besvärliga metoden att systematiskt genomsöka den ena lilla 
biten av området efter den andra. 
Sedan emellertid stekeln lyckats orientera sig, hämtar 
han åter sin spindel och anländer förr eller senare till sin håla. 
Där lägger han spindeln ifrån sig vid ingången, fördjupar 
sig däri för några ögonblick, sticker sedan upp huvudet och 
griper 'med käkarna tag i spinnvårtorna i spetsen på spin- 
delns bakkropp, varefter han baklänges drar sig ner i hå- 
lan med sitt rov. 
Därnere dröjer han i åtskilliga minuter, och då han om- 
sider åter visar huvudet i hålans mynning, märker man, att 
han från väggarna river ner sand bakom sig för att fylla gång- 
en med. Då han kommit något högre upp, kan man se, att 
15 — Grävsteklarnas liv. 
