232 
dröjde med att bestiga gräsståndet, där spindeln var upp- 
hängd, torde berott därpå, att det stod nästan alldeles intill 
dukens kant, vilket sannolikt verkade förvillande, Då spin- 
deln återfunnits, begav sig stekeln, flygande i korta satser 
över duken, raka vägen till sin håla. Ännu en liten stund fort- 
sattes grävningsarbetet men avbröts för ett nytt besök hos 
spindeln. Denna gång överskred stekeln utan tvekan duken 
nästan i rak riktning mot gräsståndet. Spindeln hämtades 
nu ned, och baklänges släpade stekeln honom över duken 
till sin håla. Att denna stekel ej var oemottaglig för erfa- 
renhetens lärdomar, kan med skäl sägas. 
Exp. 3. En viaticus sågs gräva sin håla, varefter han av- 
hämtade sitt ett stycke därifrån upphängda byte, en varg- 
spindel. Anländ till boplatsen lade han spindeln ifrån sig och 
gick ner i hålan. Under tiden utbyttes vargspindeln mot en 
hoppspindel (attid), som nyss förut tagits från en stekel av 
samma art. Då stekeln kom upp för att hämta sitt rov, 
blev han synbarligen överraskad över dess förändrade ut- 
seende. Han försökte förgäves gripa tag i dess hopdragna 
ben, sökte efter de hos detta slags spindlar ej utstående spinn- 
vårtorna samt vred och vände spindeln på alla sidor. Slut- 
ligen bestämde han sig för att gripa tag i spetsen av bak- 
kroppen, medan han drog ner spindeln. 
Under det stekeln vistades i sin håla, lades hans egen 
paralyserade spindel, vargspindeln, tätt vid ingången, så att 
han genast blev den varse, då han kom upp för att stänga. 
Hans första ingivelse var att omedelbart släpa ner även denna 
spindel, som han för detta ändamål grep i ena benet, men 
då den härvid naturligtvis kom på tvären, avstod han efter 
några ögonblick från de fåfänga försöken, drog spindeln nå- 
got åt sidan och började gräva upp sand ur hålan. Sedan 
detta pågått en stund, drog han ner spindeln, denna gång 
användande det typiska och mera praktiska tillvägagåendet 
