233 
att gripa tag i spinnvårtorna i bakkroppens spets, varige- 
nom undvikes, att spindelns kropp vänder sig på tvären 
och gör motstånd mot nedsläpandet. Stekeln dröjde nere i 
11 minuter, varefter han kom upp för att stänga. Då hålan 
nu uppgrävdes, visade det sig, att den sist nedburna spin- 
deln blivit inlagd i en särskilt för hans räkning grävd cell 
och blivit försedd med ägg. I detta bo funnos således 
mot vanliga förhållandet 2 celler. 
Exp. 4. Den ur nyssnämnda cell uppgrävda vargspindeln, 
från vilken stekelägget lossnat, bars till en plats i närheten, 
där många steklar av ifrågavarande art voro sysselsatta. 
Där gavs denna spindel åt en av dem i utbyte mot hans 
eget till hålan framsläpade rov, en vargspindel av annan 
art. Då stekeln kom upp från sitt besök i hålan, grep han 
utan tvekan den främmande spindeln vid spinnvårtorna och 
drog ner honom. Då han åter kom upp, fann han sitt eget 
under tiden vid ingången lagda byte, och liksom hos den 
under föregående experiment omtalade stekeln framkallade 
anblicken av den på vanlig plats liggande spindeln ome- 
delbart reflexhandlingen »släpa ner den». Men liksom den 
förutnämnda stekeln ändrade han om få ögonblick sina av- 
sikter och började i stället gräva upp sand ur hålan. Då han 
under en rast putsade sig utanför ingången, nalkades en 
stackmyra, vilken han genast käckt anföll och fördrev. Emel- 
lertid väcktes synbarligen av denna tilldragelse tanken på 
otryggheten av att låta spindeln ligga öppet på marken, ty 
han företog sig omedelbart att hänga upp den på några gräs- 
strån ett litet stycke därifrån. Därefter fortsatte han sin 
grävning, hämtade spindeln och släpade ner den på van- 
ligt sätt. Han dröjde nu nere i 14 minuter, och under tiden 
lades vid ingången en tredje förlamad vargspindel, nyss 
tågen från en annan viaticus i närheten. Då stekeln kom 
upp för att stänga, studsade han vid anblicken av detta 
