2335 
som denna senare och andra vägsteklar, som bebo sådana 
marker, långa grävborst på framfötterna att feja bort sand- 
kornen med. Utan tvivel kan det vara en betydande kraft- 
besparing att gräva sina hålor i så lätt bearbetad mark, där 
inga hindrande växtrötter finnas, men blott under förut- 
sättning, att den ej är för torr, eller att den är genomdragen 
av de spindelvävsfina mycelietrådarna av mykorrhizasvampar, 
som binda sandkornen. I annat fall blir sanden så lös och 
Fig. "64. Pompilus rufipes (t. v.) och fumipennis (t. h.) samt deras gemensamma 
parasit aculeatus. 1!/; ggr. (Original.) 
nästan flytande, ått, vid varje försök att gräva gångar däri, 
dessa genast rasa igen. Det gäller därför för steklarna att 
träffa på någon sådan fläck, där sanden på antydda sätt är 
bunden. Under alla förhållanden ha de därvid att arbeta 
sig igenom ett lager av lös ytsand. Häålornas grävning är 
därför ett mycket tidsödande arbete i jämförelse med vad 
fallet plägar vara hos viaticus, som gräver i fast mark 
men det oaktat i regeln på mycket kortare tid får sin håla 
färdig. Som ett drastiskt exempel på de svårigheter, för 
vilka fumipennis kan råka ut, tack vare sin exklusivitet i 
valet av boplats, kan följande anföras. 
