25 
behandlas Pompilus campestris och Nysson maculaltus av 
de arter, hos 'vilka de parasitera. 
Allt detta gjorde sannolikt, att aculeatus är parasit hos 
fumipennis eller rufipes eller kanske hos dem båda, men 
det var först under gynnsammare förhållanden ett följande 
år, som denna parasitism kunde otvetydigt ådagaläggas. 
Vid Stora Rör på Öland, där landborgens branta sandslutt- 
ningar påminna om de norrländska älvniporna, funnos många 
boplatser för fumipennis och rufipes, som nästan överallt 
träffades tillsammans. Och där dessa båda steklar bodde, 
kunde man vara viss om att även träffa aculeatus. Redan 
i mitten av juni sågos där de nämnda steklarna i full verk- 
samhet, och tillfällena att iakttaga aculeatus voro särdeles 
gynnsamma. Men svårigheterna för de bogrävande arterna 
att i den lösa och nästan som en vätska flytande sanden 
åstadkomma en icke sammanrasande håla voro mycket stora 
för den långvariga torkans skull. 
En fumi pennis, som fångat en stor Drassodes pubescens, 
bemödade sig i fyra dagar förgäves att få en håla färdig. 
Då han på somliga punkter anträffade en vid det sista 
obetydliga regnet bildad, tunn ytskorpa, såg det i början 
ganska lovande mut för en lycklig utgång, men då sanden 
därunder var torr och flytande, bildades genom stekelns 
grävning icke en smal gång utan en hålighet av sådan vidd, 
att dess svaga tak inom kort ej förmådde bära sin egen 
tyngd mutan störtade in. Stekeln var sysselsatt hela dagar- 
na med sitt hopplösa sisyfusarbete, dock med täta avbrott, 
mest för att jaga bort de talrika aculeatus-individer, som 
oupphörligt närmade sig och ofta inträngde i själva hålan 
bakom den grävande. Andra uppehåll gjordes för att besöka 
den på ett par meters avstånd upphängda spindeln. Då 
fumipennis således avlägsnade sig för en stund, brukade 
någon aculeatlus begagna tillfället att gå in i hålan. Om 
efter denne ännu en annan aculeatus inträngde, plägade 
17 — Grävsteklarnås liv. 
