258 
båda förskräckta komma hastigt ut, var och en sannolikt före- 
ställande sig, att den andre var hålans rättmätiga ägare. Om 
fumipennis vid hemkomsten ertappade någon aculeatus i 
sin håla, rusade denne i stor hast ut och förföljdes ett stycke 
på väg av den förbittrade fumipennis. 
Då den fjärde dagen närmade sig sitt slut med alltjämt 
samma klena resultat för bogrävaren, sökte jag rädda situa- 
tionen genom att i mina fångstflaskor hämta vatten ur en 
källa vid landborgens fot och därmed begjuta boplatsens yta, 
i hopp att sanden därigenom skulle bli tillräckligt samman- 
hängande. Detta hade också den goda påföljd, att hålan 
inom kort blev färdig, varefter fumipennis bar in sin sedan 
fyra dagar upphängda spindel. 
Under tiden infångades en aculeatus i en flaska, och 
när fumipennis kom upp för att stänga, drevs han bort, 
varpå fångstflaskans mynning sattes över hålan. Det 
var dock nu rätt sent på kvällen. Solen hade vikit från 
boplatsen, och det började kännas kyligt. Aculeatus var 
synbarligen ej hågad att vid denna sena timme gräva bort 
den sand, som dolde spindeln. En annan aculeatus, som 
erbjöds tillfälle därtill, visade sig också alldeles likgitig, 
varför han åter infångades i flaskan, varefter spindeln med 
fumipennis-ägget framgrävdes och hemfördes, inlagd i ett 
glasrör. Vid hemkomsten insläpptes aculeatus i detta glas- 
rör, som lades på ett halvmörkt ställe och lämnades i ro. 
Efter en stund gick aculeatus fram till spindeln, som han 
berörde med antennerna. Därvid märkte han ägget, som han 
genast förtärde. Sedan detta var gjort, trevade han ett 
par minuter på spindelns kropp och fäste därefter sitt be- 
tydligt mindre ägg på samma punkt, där fumipennis-ägget 
suttit. 
En annan dag hade en fumipennis, som oärligen tillägnat 
sig en spindel från en kamrats gömställe, nedfört den i sin 
håla och börjat stänga, då han för tidsbesparingens skull 
