261 
om i häftig kamp med honom, så snart han närmar sig 
deras grävningsplats. 
En aculeatus bevakade en grävande fumipennis och 
gick med korta mellantider fram till och in i hans håla för 
att se efter, huru arbetet fortskred. Ifall bogrävaren vid 
dessa tillfällen var inne i sin håla, brukade aculeatus kom- 
ma ut som skjuten ur en kanon, och fastän fumipennis 
ej förföljde, stannade den flyende ofta ej, förrän han isnab- 
baste lopp sprungit bortåt 1/2 m. Men även om fumipennis 
för tillfället ej var inne i hålan jutan borta på besök hos 
sin spindel, brukade aculeatus komma mycket brådskande 
ut och springa undan ett tiotal cm. för att i skydd av ett 
grässtånd eller någon liten mosstuva avvakta tiden för nästa 
besök. Vanligen gav han sig ej längre ro än 1/5 minut, innan 
han företog sin nästa expedition. 
En rufipes hade avlagt ett besök hos sin gömda korsspin- 
del och återvände till sin håla för att avsluta dess grävning. 
Knappt hade han försvunnit genom ingången, förrän en 
aculeatus kom fram bakom några på 20 cm. avstånd lig- 
gande tallkottar, där han suttit på lur. Han gick nu också in, 
fastän med synbar tvekan och fruktan att ertappas. Han 
kom också genast ut igen och uppsökte sitt gömställe bak- 
om tallkottarna. Sedermera förnyade han samma besök un- 
gefär var 3:dje minut, och för varje gång valde han något på 
20—23 cm. avstånd från ingången beläget ställe att avbida 
händelsernas utveckling. Vanligen kröp han ner bakom växt- 
avfall på marken, där han varken kunde se hålan, ej heller 
ses därifrån. Detta senare var påtagligen en omständighet 
av vikt, ty sedan rufipes en gång mött honom i ingången 
och eftertryckligt tuktat honom, då steklarna, fastbitna vid 
varandra, tumlade om på marken, förföljde rufipes alltjämt 
sin parasit, så snart han blev denna varse på ett tiotal cm. 
avstånd. Flera avbrott i grävningen förekommo, då rufipes 
besökte sin spindel och bar honom till ett närmare beläget 
