2602 
gömställe. Hans frånvaro brukade ibland bli tålamodsprö- 
vande långvarig, såsom alltid när det gäller rufipes, som 
nästan mer än någon annan vägstekel är mån om sin toa- 
lett och under ändlösa putsningar av hela kroppen vilar 
efter varje ansträngning att bära sin spindel. Även under 
dessa avbrott i grävningen, då hålan sålunda stod övergiven, 
besöktes den av aculeatus med nästan regelbundna mellan- 
tider, vilka skulle kunna betraktas som ett mått på hans otå- 
lighet, ifall man har rätt att tala om otålighet hos en stekel, 
som i mer än en timmes tid sitter sysslolös under väntan på 
att få sätta sina planer i verket. Iakttagelserna hade börjat 
kl. 6,15, och först kl. 7,40 inbar rufipes sin spindel, på vilken 
aculeatus sedan fick tillfälle att anbringa sitt ägg. 
Under det de bogrävande steklarna, så snart tillfälle 
erbjuder sig, bortröva sina kamraters spindlar, om de an- 
träffa dem törvarade på något gömställe, bryr sig däremot 
aculeatus ej om sådana spindlar, som ännu ej äro nedburna 
i hälan. Motsatsen är fallet hos den sedermera omtalade 
parasitiska Ceropales. 
Då en aculeatus en gång sågs i ett glasrör förtära sitt 
eget på spindeln fästa ägg för att kort därefter lägga ett 
nytt, föll det mig in att se efter, huru stekeln skulle för- 
hålla sig inför spindlar, på vilka andra aculeatus-individer 
lagt ägg. Skulle stekeln pietetsfullt skona dessa ägg av sin 
egen art, eller skulle han behandla dem som rufipes-ägg? 
För att få denna fråga besvarad insläppte jag en aculeatus 
till en 'korsspindel, på vilken rufipes lagt ägg. Denna 
aculeatus förtärde som vanligt rufipes-ägget och ditlade i 
stället sitt eget. Sedan erbjöds samma spindel i tur och 
ordning åt 11 andra aculeatus-honor. Var och en av dem 
förtärde sin föregångares ägg och fäste i stället sitt eget 
på spindeln. Den 12:te och sista i raden var en ovanligt 
liten aculeatus. Av detta skäl tillvaratogs dess ägg, för att 
det skulle utrönas, om den larv, som utvecklades ur den 
