2170 
stycke ifrån honom. Han sträcker sig allt längre åt detta 
håll, och inom kort har han ätit upp även denna sin bords- 
kamrat. Ensam herre över spindeln förtär han denna så 
grundligt, att blott smärre hårda rester återstå. Därefter 
spinner han sin kokong, som liknar andra vägsteklars. 
Det är påtagligen för denna parasitiska metod av vikt, 
att Ceropales-ägget har en kortare kläckningstid än den 
andra vägstekelns ägg. Fastän lagt högst några timmar 
före det senare kläckes det ett par dagar i förväg. Parasit- 
larven hinner därför nå tillräcklig storlek för att kunna 
överväldiga sin eljes mera storväxta rival. Att, såsom här, 
konkurrerande parasitlarver av samma art äta upp varandra, 
är ej något enastående förhållande. Detta inträffar t. ex. 
mycket ofta med guldsteklarnas larver, som t. o. m. i sitt 
första stadium äro utrustade med särskilda rörelseorgan, 
sannolikt enkom för att kunna vandra omkring i cellen och 
utrota alla medtävlare, innan den egentliga måltiden bör- 
jar. Även bland steklar, som ej äro parasiter, händer det 
ibland, att av misstag två ägg inlagts i samma cell. Den 
först kläckta larven äter då upp den andra. Denna in- 
stinkt är påtagligen ändamålsenlig, då förråden endast äro 
tillräckliga för en. För arten är det fördelaktigare, att en 
livskraftig individ kommer till världen i stället för två 
svältnärda. 
Här ovan har framhållits, att de större vägstekelarterna 
ingiva Ceropales en hälsosam respekt, så att han blott 
med tvekan vågar närma sig deras byte. Med de mindre, 
såsom Pompilus cinctellus och Priocnemis minor, gör hån 
inga omständigheter utan slår som en rovfågel ner på 
dem, då de komma dragande med sin spindel. Ofta blir 
den plötsligt överfallne så förskräckt,, att han tappar spin- 
deln och flyger bort, i vilket fall Ceropales blott använ- 
der det erövrade bytet till sin egen näring, i det han suger 
dess safter och låter det ligga, utån att anbringa sitt ägg 
