AT 
därpå. Men de små Priocnemis-arterna sätta sig ofta till 
motvärn, och fastän även de i förskräckelsen tappat sin 
spindel, gå de anfallsvis tillväga mot Ceropales och hindra 
honom därigenom att inficiera spindeln med sitt parasitägg. 
En Ceropales sågs i korta flyktslag, liksom hoppande, 
förfölja en Priocnemis, som släpade sin spindel på marken. 
Så snart Priocnemis lade spindeln ifrån sig för att göra 
sina orienteringsslag, var genast Ceropales framme och vid- 
rörde spindeln med sina antenner, men bortjagades strax 
av den knappt hälften så stora Priocnemis. En stackmyra 
blandade sig emellertid i spelet och fråntog Priocnemis 
hans rov, och nu erbjöds det kostliga skådespelet av my- 
ran, som släpade på spindeln, tätt följd av den lilla vägste- 
keln, som gjorde flera fåfänga försök att återtaga sitt byte, 
medan den långbenta Ceropales, som ej tycktes hysa några 
självständiga erövringsplaner utan blott hoppades på fram- 
gång åt vägstekeln, trampade honom i hälarna och noggrant 
härmade varje liten krök, som de båda framför gående gjor- 
de. Ceropales fortsatte med förföljandet av vägstekeln, även 
sedan denne uppgivit hoppet att återfå sin spindel och begi- 
vit sig på ny jakt. 
En annan liten vägstekel, Pompilus plumbeus, iakttogs 
bära sin spindel på sanden. En Ceropales förföljde ho- 
nom, halvt flygande, halvt gående. Då plumbeus lade spin- 
deln ifrån sig på sanden och avlägsnade sig några cm., 
kom Ceropales genast fram, men bortjagades strax av plum- 
beus, som därefter fann sig föranlåten att gräva en liten 
grund grop i sanden för att däri tillfälligt dölja sitt byte. 
Detta erinrar om några förut meddelade iakttagelser över 
andra vägsteklar, som undantagsvis försummat att proviso- 
riskt dölja sitt byte men av en fiendes uppträdande för- 
anleddes att gottgöra denna försummelse. 
Fastän nu Ceropales satt i närheten och iakttog vad 
som försiggick, gjorde han inga försök att gräva fram 
