212 
spindeln, då plumbeus omedelbart därefter avlägsnade sig. 
Detta borde dock varit lätt i den lösa sand, som i ett myc- 
ket tunt lager täckte den. Men förmodligen saknar Cero- 
pales helt och hållet instinkten att gräva, liksom han ej 
heller är utrustad med några grävborst. När plumbeus kort 
därefter hämtade sin spindel, följde Ceropales efter, men 
bortjagades av den andra stekeln, som gjorde hotande rö- 
relser utan att släppa spindeln. 
Även vid ett annat tillfälle visade det sig, att den av 
plumbeus använda skyddsgropen är tillräckligt effektiv åt- 
minstone mot Ceropales. En plumbeus sågs lägga ifrån sig 
sin spindel på marken och gräva en liten skyddsgrop åt 
den i sanden. En Ceropales, som satt på lur på en ur mar- 
ken uppstickande kvist, följde härunder med intresse hans 
åtgöranden. Då plumbeus efter en stunds krafsande fann, 
att spindelns bakkropp ännu stack fram ur sanden, kraf- 
sade han icke ännu mer sand däröver, utan drog fram 
spindeln och grävde en ny, något djupare grop, i vil- 
ken den fullständigt doldes. Ceropales, som oavbrutet iakt- 
tagit plumbeus och med rakt framsträckta antenner vänt 
sig efter dennes rörelser, gjorde intet försök att komma 
ät spindeln, när plumbeus sedermera- avlägsnade sig. 
Priocnemis. 
Några bland de vanligaste vägsteklarna äro Priocnemis 
exaltatus och minor, båda av den röda och svarta typen, 
lättast igenkännliga på framvingarnas vita, halvgenomskin- 
liga fläck nära spetsen. Den förstnämnde når en längd 
av 11 mm., den senare blott 8. Dessa steklar jaga med 
mycket livliga rörelser efter små varg- och hoppspindlar, 
vilka de likt de flesta vägsteklar bära baklänges till sina bon. 
Dock iakttogs en gång en Priocnemis, som fann ändamåls- 
