290 
ej minsta rörelse, som skulle kunna störa stekellarven i hans 
metodiska tillvägagående vid förtärandet av sitt offer. 
Fabre tillskriver nämligen Scolia-larven ett strängt meto- 
diskt tillvägagående, i det den enligt hans mening i bör- 
jan blott skulle angripa för livet mindre väsentliga delar, 
därefter sådana, vilkas förlust dock tillstädjer en svag rest 
av liv att kvarstå, och slutligen dem, på vilka ett angrepp 
oåterkalleligen medför döden. Ett sådant metodiskt förtä- 
rande av det levande fodret tillskriver Fabre icke blott 
Scolia-larven, utan alla de stekellarver, vilkas mödrar förse 
sin avkomma med blott ett enda byte, med vilket det gäller 
att hushålla under hela uppväxttiden, så att det icke i för- 
tid angripes av förruttnelse och förgiftar den ätande ste- 
kellarven med de därvid bildade ptomainerna. 
Man kan här ej undgå att fråga, varför ej följden skulle 
bli densamma för sådana stekellarver, som försetts med så 
många dödade byten, att åtminstone en betydlig del ej 
förtäres förr än i ett framskridet stadium av förruttnelse, 
liksom man kan undra över, att asinsekter regelbundet und- 
gå den fara, som Fabre anser så hotande. De experiment, 
genom vilka Fabre söker ådagalägga, att larven, för att ej 
sätta sin framtid på spel, envist vägrar att äta på annan 
plats av bytet, än den som 'moderns ofelbara instinkt valt för 
ägget, äro ej synnerligen beviskraftiga, men äro för om- 
ständliga för att här refereras. För dem alla gemensamt var, 
att sår gjordes på försöksdjurens buksida, eller att det sår, 
som Scolia-larven själv åstadkommit där, lämnades öppet 
vid hans avlägsnande. Att sådana försöksdjur snart råkade 
i förruttnelse, behöver ej alls bero på att stekellarven tvingats 
att i otid äta på en punkt, som tillsvidare borde ha respekte- 
rats. En närmare tillhands liggande förklaring är den, att 
såren åstadkommits utan iakttagande av aseptiska åtgärder, 
och att de på blodförgiftning tydande symptomen hos för- 
söksdjuren framkallats av några i såret införda blodförgif- 
