291 
tande mikroorganismer, så mycket hellre som de så be- 
handlade djuren lades på ett underlag av jord. Detsamma 
gäller även om de fall, då Scolia-larven ryckts lös från sin 
plats och såret således lämnats öppet, till dess stekellarven 
efter någon tids kringkrypande åter inträngde däri och för- 
modligen själv där införde de fördärvbringande mikroor- 
ganismerna. Hade larven däremot fått sitta kvar på sin plats, 
som han aldrig lämnar, förrän han är färdig att spinna 
in sig, så hade hans kropp, som helt och hållet utfyller hålet 
i huden, hindrat förruttnelsebakteriers inträngande. Att guld- 
baggelarverna under sådana förhållanden dogo i förtid, an- 
ser Fabre däremot endast kunna förklaras därmed, att den 
störda Scolia-larven i sin förvirring underlåtit att fortsätta 
sin avbrutna måltid efter konstens regler och genom något 
olyckligt anbragt bett i förtid dödat sitt byte. 
Att Scolia-larverna ej ville äta sig in på ryggen av sitt 
byte, där inget hål fanns, behöver ej tydas såsom några be- 
tänkligheter att äta på otillåten plats. Sannolikare är väl, att 
Scolia-larven ej är utrustad med någon instinkt, som bjuder 
den att övervinna sådana hinder som guldbaggelarvens sega 
kutikula. Så mycket påtagligare blir detta, som stekellar- 
ven ej heller kunde äta sig in på buksidan, förrän han där an- 
träffade något hål, vare sig det, där han själv förut ätit, 
eller något konstgjort. Förmodligen hade han lika gärna 
ätit på ryggen av guldbaggelarven, om hål där stuckits i 
huden. Fabre erbjöd åt Scolia-larven av Sphex occitanica 
paralyserade vårtbitare, på vilkas buksida en inskärning gjorts. 
Hade någon instinkt förbjudit Scolia-larven att äta på en 
plats, där han ej kände sig 'hemmastadd, så hade det väl 
framförallt varit att vänta, att han skulle vägrat att äta av 
så främmande föda. Dock åt han utan tvekan, så snart han 
kom till det öppna såret, som retade hans aptit och möjlig- 
gjorde inträngandet i bytets kropp. 
