203 
jakttiden voro de föga skygga och flögo sällan, i alla hän- 
delser blott korta sträckor. På marken rörde de sig utan syn- 
nerlig brådska, ständigt trevande framför sig med antenner- 
na. Ofta stannade de för att med dessa utforska någon viss 
punkt. Vanligen blev undersökningen helt flyktig, men stun- 
dom röjde stekeln större intresse genom att göra mer eller 
mindre ihållande grävningsförsök. Vare sig dessa snart av- 
brutits eller fortsatts med större ihärdighet, kunde man 
nästan alltid vara viss på att vid grävning i marken på en 
sådan punkt träffa någon ollonborrelarv (lik fig. 76, men 
med längre ben) föga djupt under ytan. Förövrigt voro ol- 
lonborrelarver ingalunda vanliga i denna mark. Vid gräv- 
ning på måfå, utan att följa stekelns anvisning, var det jäm- 
förelsevis sällan, som man lyckades anträffa någon. På 
denna plats tillhörde larverna den på Öland vanliga Rhizo- 
trogus ochraceus. 
En dag sågs en Tiphia gräva sig ner vid ett ungt stånd av 
Artemisia campestris. Blott en helt liten hög av sand bil- 
dades därvid på markens yta. Antingen hade således ste- 
keln träffat på en förut grävd gång, eller ock hade han för- 
måga att med sina grävfötter arbeta sig fram genom mar- 
ken utan att bära upp den lösgjorda sanden. Då stekeln 
dröjde länge nere, försågs denna punkt med ett märke för 
att kunna återfinnas. Följande morgon besöktes platsen, och 
då antydde en öppning i den lilla uppkastade” sandhögen, 
att stekeln gått därifrån. Gången, som var fylld med helt 
lös sand, lät sig lätt sonderas med en smal stjälk och var så 
mycket lättare att följa, som den endast gick några få cm. 
under markytan. Uppgrävningen bragte i dagen en 8 mm. 
lång ollonborrelarv, som var livligt rörlig och gick obe- 
hindrat. Dock bar han Tiphia-ägget i ledvecket mellan 
bakkroppens 3:dje och 4:de leder, således där dessa larver 
ha för vana att kröka ihop sin kropp. På denna plats tycktes 
ägget vara väl skyddat, ty även vid våldsam hopvikning 
