296 
med den på fyndplatsen förekommande sandmyllan jämte däri 
inblandade växtrötter. 
Sedan larverna fått tillfälle att gräva sig ner, insläpptes 
Tiphierna. Den första föll händelsevis ner på en fläck, där 
just en av de större larverna grävt sig ner. Stekeln visade 
sig genast intresserad och började tränga sig ner på samma 
punkt. Sedan insläpptes ännu två andra Tiphier. Även dessa 
spårade mycket snart var sin larv och hade inom få ögon- 
blick försvunnit under sandens yta. Först efter en timmes 
förlopp kom den första stekeln upp. Den larv, efter vil- 
ken han grävt, kom då också i dagen, i det att det tunna lag- 
ret av täckande sand föll åt sidan, visande larven liggan- 
de orörlig på ryggen, medan stekeln höll på att gräva bort 
sanden under honom för att komma honom att sjunka dju- 
pare ned. Då sanden dock var mycket lös, så att lika myc- 
ket, som stekeln grävde bort, ständigt flöt till från sidorna, 
lyckades detta ej. Stekeln tycktes tröttna på de fruktlösa 
försöken, ty han gick därifrån och grävde sig ner på ett an- 
nat ställe. Larven bar ej något stekelägg, fastän han blivit 
paralyserad. Kanske var det dagsljuset som avskräckt ste- 
keln från att lägga något. Denna larv hade efter omkring 
en timme kryat till sig ganska mycket och gjorde redan då 
försök att gå. 
Tiphierna wvisade sig ej förr än följande morgon, då 
också flera ollonborrelarver rörde sig på sandytan, utan att 
steklarna togo notis om dem. Men frampå eftermiddagen, 
vid 5-tiden började det gå livligare till i glasburken. En 
Tiphia sågs då angripa en av de ovanpå sanden ännu vis- 
tande större larverna och sticka honom i bröstets undersida. 
Med detta enda styng blev larven omedelbart paralyserad och 
låg 'orörlig på ryggen, tämligen rakt utsträckt. Sedan för- 
sökte stekeln genom sandens undangrävande under larven 
skaffa ner (denne under ytan, men med ringa framgång. 
Då dessa försök pågått länge, började emellertid larven 
