303 
marken. Han borrar att börja med käkarna ner i san- 
den och krafsar samtidigt med sina korta ben den lösgjorda 
sanden åt sidorna, tills en liten grop uppstått, i vilken han 
snart söker inpassa sin kropp genom att dubbelvika den åt 
ryggsidan. Vid fortsatt grävning kryper han ner med hu- 
vudet före och ses en stund därefter, med åt ryggsidan hop- 
vikt kropp, åter skjuta upp den av huvud och halssköld bil- 
dade skivan, på vilken han nu liksom med en skovel fraktar 
upp den vid botten lösgjorda sanden. Är denna torr, kastas 
den med en knyck långt bort. Är den däremot fuktig, plägar 
larven mura fast den kring mynningen, i det han begagnar 
huvudet som murslev. Härigenom uppstår kring mynningen 
en liten kraterformig sandvall, och genom att vrida sig runt 
svarvar larven med huvudet en alldeles cirkelrund öppning. 
Då hålan är färdig, håller sig larven, genom att med ben 
och rygg spjärna mot väggarna, kvar i dess övre del och 
täpper dess mynning med den runda skivan. Då denna ef- 
ter grävningen är dammig och därtill noga utfyller mynning- 
en, kan den icke lätt urskiljas från omgivande mark. Där- 
för händer det ofta, att myror och andra över marken fram- 
skyndande djur utan att ana försåtet gå mitt över de utspär- 
rade käkarna och äro räddningslöst förlorade. Även så 
stora insekter som sandgräsfjärilen (Satyrus semele) och 
medelstora trollsländor, vilka haft oturen att slå ner för att 
vila mitt över den lurande rövarens håla, gripas och ned- 
dragas av denne. Då larven dragit sig ner med en myra, ses 
andra myror, som bevittnat tilldragelsen, ej sällan tränga 
ner i den nu öppna hålan för att söka befria sin kamrat eller 
kanske snarare för att med vanlig stridslystnad blanda sig 
i leken. Detta torde dock aldrig lyckas, ty den hårda och 
runda skivan, med vilken larven helt och hållet utfyller rö- 
ret, gör de mjukare, sårbara delarna av hans kropp oåt- 
komliga. 
Då den lurande sandjägarelarven ser något smådjur pas- 
