305 
skaffenhet framför andra skulle ha utsikt att lämnas i fred 
och ej behöva frukta någon fiende. Men detta vidunder 
har den lilla spensliga och oansenliga Methoca gjort till sin 
specialitet att överväldiga. Med öppet våld kan detta icke 
ske, utan med list, och den lilla stekelns taktik därvid är 
icke det minst märkvärdiga. 
Den första gången, som tillfälle erbjöds att bevittna 
detta högligen intressanta skådespel, var en julidag på Ljung- 
ans stekelrika nipa i det inre av Medelpad. Omedelbart 
utanför södra skogsbrynet, där solen gassade som hetast, 
funnos sandjägarelarvernas kretsrunda fångströr istor mängd 
på en hårt tilltrampad gångstig. Den plats, som deras mo- 
der utsett åt dem, var förträfflig, ty talrika myror korsade 
alltjämt stigen. Plötsligt fick jag se en liten smal, myrlik 
stekel, som sedermera befanns vara en Methoca, sitta vid 
mynningen av ett sandjägarerör och, obekymrad om faran, 
helt lugnt putsa sina antenner på mindre än två mm. 
avstånd från den rovgiriga larven. Denne tycktes hålla sig 
redo att gripa detta närgångna byte, vilket han förlåtligt nog 
sannolikt misstog för en myra. 
Men saken tog en helt oförutsedd vändning. Det för- 
modade bytet började plötsligt gå runt kring hålan, med 
huvudet vridet något åt sidan, så att det märktes, att den lille 
stekeln oavbrutet iakttog larven, som med käkarna snappade 
efter honom. Methoca förstod dock att behändigt undvika 
och liksom retades med larven. Ibland närmade hon sig så myc- 
ket, att man kunde vänta att när som helst få se henne gri- 
pen, men ständigt undgick hon dock i sista ögonblicket. 
Plötsligt fick jag till min stora förvåning se stekeln bokstav- 
ligen gå i odjurets öppna gap, som blivit så många vida stör- 
re insekters bane. Lugnt och utan häftiga rörelser steg 
han mitt ut på sandjägarelarvens breda, skovelformade hu- 
vud, vars fruktansvärt vassa, krökta käkar ögonblickligen 
slöto sig kring sitt lättfångna bytes thorax. 
20 — Grävsteklarnas liv. 
