306 
Men blott för ett ögonblick, ty stekeln hade i detsamma 
krökt in sin bakkropp under larvens haka och sänkt sin gadd 
i hans strupe. Larvens käkar öppnade sig och släppte sitt 
tag. Rollerna voro nu ombytta, ty rovdjuret, som trodde 
sig gripa ett byte, var nu självt byte och hängde paralyserat 
och orörligt i mynningen av sitt eget fångströr. 
Sedan stekeln dragit ut sin gadd, trängde han sig ner 
i hålan förbi larvens maktlösa huvud, som alltfortfarande fyll- 
de mynningen. Nu började också larven sjunka alltlängre ner, 
till dess han ej längre kunde ses. Då hålan efter lång vän- 
tan försiktigt uppgrävdes, befanns larven nedsjunken halvvägs 
till dess botten, med stekeln sittande längs undersidan. Den- 
ne lät ej störa sig, då larven med pincetten lades på sanden. 
Ännu en gång sänkte han sin gadd i sitt orörliga offers 
kropp, denna gång mellan bakhöfterna, men som han sedan 
tycktes ämna avlägsna sig, infångades han. 
Larven hade efter en stund repat sig så mycket, att han 
vid beröring utförde reflexrörelser och till och med bet 
i en framsträckt fluga. Dock försökte han ej äta den och 
rörde sig överhuvud taget ej alls utan yttre påverkan. En 
hel månad röjde han emellertid tecken till liv. 
Naturligtvis låg det nära tillhands att förmoda, att ste- 
keln, om han ej blivit avbruten, haft för avsikt att fästa sitt 
ägg på den paralyserade larven och sedan stänga ingången 
till hålan. Först två år senare erbjöds tillfälle att fullfölja 
uppslaget och fullständiga iakttagelserna. I samma skogs- 
bryn i Östergötland, där den i det föregående skildrade 
Pseudagenia albifrons hade sin boplats, funnos talrika sand- 
jägarelarver, och bland dessas hålor vandrade en dag i 
2:dra veckan av augusti tre Methoca-honor omkring med liv- 
ligt vibrerande antenner, som ständigt forskande berörde 
marken. 
För att få tillfälle att på närmaste håll och under längre 
tid iakttaga Methocas tillvägagående infångade jag två av 
