307 
dessa honor. Dessutom anställdes en massuppgrävning av 
sandjägarelarvernas hålor för att om möjligt anträffa stekelns 
utvecklingsstadier. Inga fria larver anträffades, men där- 
emot i kokonger inspunna, vilket antyder, att stekeln rätt 
länge varit verksam på platsen. 
En del av de framgrävda sandjägarelarverna insläpptes 
i ett par rymliga glasburkar, till hälften fyllda med hårt pac- 
kad, fuktig sand, samma jordmån, i vilken de anträffats. 
Där grävde de under nattens lopp sina hålor. 
I dessa glasburkar insläpptes de båda Methocorna nästan 
dagligen under de följande tre veckorna. De visade sig 
genast intresserade för sandjägarelarverna och gjorde inga 
försök att avlägsna sig ur burkarna, även om dessa lämnades 
öppna. I början undvek jag att insläppa dem samtidigt i 
samma burk, emedan jag befarade några misshälligheter med 
olycksdigra följder för de dyrbara steklarna, men det visade 
sig sedermera, att denna farhåga var ogrundad, och att de 
mycket väl kunde trivas tillsammans på den trånga jaktmar- 
ken utan att lägga i dagen någon sådan rivalitet, som sär- 
skilt plägar framträda i hög grad hos vissa vägsteklar. 
Efter slutet av varje iakttagelsefall insläpptes de små 
steklarna i var sin lilla vidhalsade flaska, där de försågos 
med socker och plägade tillbringa natten i djup sömn i 
ett särskilt för ändamålet i korkens innersida borrat hål. 
Vid återförandet från jaktmarken till flaskorna grepos de 
med en pincett. Detta vållade dem i början mycken förskräc- 
kelse, men det var egendomligt att se, huru de snart tycktes 
vänja sig vid greppet med pincetten och underkasta sig det 
såsom något, som de ej kunde undslippa. Efter en stunds 
undanflykter plägade de nämligen stanna med nedböjt hu- 
vud och uppskjuten rygg, i sin ställning livligt påminnande 
om en person, som underkastar sig ett oundvikligt kropps- 
ligt obehag. Då det gällde att vara mycket försiktig för att 
ej skada de sällsynta djuren, hände det, att jag ibland tvekade 
