309 
rax är tydligen avsedd som ett skydd mot denna eventualitet. 
Skulle han gripas kring bakre delen av thorax, så skulle 
spetsen av hans abdomen ej nå larvens struptrakt, och råkade 
hans bakkropp i klämma mellan larvens mandibler, så vo- 
re han helt säkert förlorad. Methocas instinkt anvisar hen- 
ne därför att endast bestiga larvens huvud bakifrån. 
En sandjägarelarv, vars huvud beröres, snappar alltid 
med käkarna bakåt, åt ryggsidan, och reser därvid upp hu- 
vudet något litet, stundom t. o. m. rakt upp. Av denna om- 
ständighet begagnar sig Methoca, i det ögonblick hon gri- 
 pits av larven, ty hon skjuter genast in spetsen av sin bak- 
kropp under larvens huvud för att i hans nu blottade stru- 
pe sänka sin gadd. Skulle larven envist vägra att gripa 
stekeln, såsom det ibland inträffar, så blir han oåtkomlig. 
Han drar sig då blott ner i sitt rör och uthärdar där oskadd 
Methocas belägring. Att stekeln det oaktat ibland brukar 
stänga en sådan håla, hör till dessa inkonsekvenser i in- 
stinktlivet, på vilka förut talrika exempel anförts, och vilka 
mer än något annat lägga i dagen instinktens reflektoriska 
natur. 
Efter det första stynget, som sålunda träffat strupen 
eller bröstets framkant, släpper larven omedelbart sitt tag 
med käkarna, och den befriade stekeln brukar nu ofta taga 
sig en stunds vila på hålans kant, mindre, tycks det, av 
behov att hämta nya krafter än för att avbida, att det in- 
sprutade giftet skall sprida sig och nå full verkan, möjligen 
också för att låta nytt gift samla sig i giftblåsan. Gadden 
är mycket lång och böjd i en båge framåt. 
Stekeln tränger sig nu vanligen med huvudet före ner 
i hålan, drar ner larven ett stycke och fortsätter paralyse- 
ringsprocessen. Då denna försiggår nere i hålan, blir den 
i regeln otillgänglig för iakttagelse, men en av mina larver 
