312 
putsade sina antenner, medan hon lät hela sin bakkropp 
hänga som lockbete ut över hålan. Därpå vände hon sig 
om och såg åter ner i hålan, liksom undrande, om ej lar- 
ven omsider skulle komma upp. Men alla lockelsemedel voro 
fåfänga. Stekeln, som glömt bort sitt förra, blott halvt 
paralyserade byte för den nya, spännande jakten, störtade 
då ner i hålan. Men även detta var förgäves. Ty lar- 
ven, som av hans beteende att döma instinktmässigt anade 
sin överman, aktade sig väl för att gripa stekeln utan lät 
sitt hornartade huvud med hopslutna käkar orubbligt fylla 
ut röret i hela dess bredd, så att stekeln ej kom åt någon 
sårbar punkt. Denne gick slutligen därifrån och försökte 
samma konstgrepp med lika liten framgång i några andra 
hålor. | 
Efter äggläggningen kommer ordningen till stängningen, 
då det paralyserade bytet, liksom hos Pompilus spissus och 
några andra vägsteklar, blir instängt i sin egen håla. Me- 
thoca visar sig vid mynningen och börjar med frambenen riva 
ner sand från dess kanter samt även med käkarna lossa sand- 
klumpar. Sedermera brukar hon från omgivningarna bära 
fram sandklumpar och gruskorn, vilka läggas i hålan och 
stundom tillpackas med huvud och käkar. Då hålan är 
fylld, ligger sanden jämn och slät däröver. 
Den tid, som användes på paralysering, äggläggning och 
stängning, växlar mycket men är ofta ganska lång, stun- 
dom mer än tre timmar. Då därtill stekeln ofta omedelbart 
därefter övergår till arbetet i en annan håla, blir det påtag- 
ligt, att han tillbringar största delen av sin dag under jord- 
ytan, och härigenom torde Methocas sällsynthet åtminstone 
delvis kunna förklaras. 
Ägget kläckes på 5—10 dagar. Det har ej lyckats mig 
att hålla larven vid liv mer än några dagar. Däremot lyc- 
kades holländaren Dr Bouwman, vilken jag har att tacka för 
den i fig. 84 reproducerade fotografien, att följa larvens 
