10 RYDBERG, OM DE KEMISKA GRUNDÄMNENAS PERIODISKA SYSTEM. 



de båda kurvorna visa dä fullstiindio- motsvario-liet. De äro 

 nämligen i förhållande till ^r-axeln samtidigt konvexa och sam- 

 tidigt konkava; inflexionspunkterna infalla i närheten af följande 

 »T-värden : 



s (>4, 72, 79, 93, 108, 119, 127, 139, 183, 198, 204. 



T G4, 72, 79, 89, 107, 119, 126, 137, 182, 196, 203. 



I de med kursiv stil utmärkta punkterna öfvergår krök- 

 ningen från konvex till konkav. Anmärkningsvärdt är, att de 

 inflexionspunkter, som icke sammanfalla, alltid i 2-kurvan äro 

 förskjutna åt negativa hållet. Särskildt synes detta vara fallet 

 med de stora maxima, så vidt man af det tillgängliga materialet 

 kan döma. De o-enom nyssnämda förändrino-ar i kröknins: åstad- 

 komna bugterna i de fallande delarne af s-kurvan, visa sig 

 svagast i sista perioden, och deras inflytande ökas desto mera, 

 ju mindre a; blir. Man har således att vänta, att de här lika- 

 som i 7-kurvan skola uppträda tydligast i första perioden, och 

 detta bekräftas fullständigt; det är endast här de bilda verkliga 

 maxima och minima. 



En annan väsentlio- olikhet bidrager äfven att åt båda 

 kurvorna ge ett skiljaktigt utseende. För växande x höjer sig 

 nämligen hela s-hirvan, imder det samtidigt vågornas höjd ökas 

 ungefär proportionelt mot x, då deremot 7-kurvan synes i det 

 närmaste bibehålla samma höjd öfver .t'-axeln. Denna s-kurvans 

 form häntyder på, att funktionen — sannolikt är enklare att 

 behandla, hvilket blir ännu sannolikare, då man ihågkommer, 

 att den för gaser under i öfrigt oförändrade förhållanden är 

 en konstant. Jag har derföre beräknat värdena på 100 — =n ?/ 

 och konstruerat den motsvarande kurvan, som jag vill kalla 

 y-kurvan. Dess form återgifves af den punkterade linien i 

 Fig. 3. Såsom af dess härledning framgår, angifva värdena pa 

 y det relativa antalet atomer på volumenheten; de äro atom- 

 volumernas inversa värden. Denna _y-kurva har utan tvifvel 

 en enklare form än någon annan bland dem som återgifva 

 periodiska egenskaper. Först och främst är det här lika tydligt 

 som i ^T-kurvan, att det finnes en stor period upp till 46, 

 hvilken fullständigt motsvarar de följande. Vidare ser man, att 

 såväl de större som de mindre bugterna aftaga i storlek för 

 växande x och tyckas tendera mot någon finit gräns. Men 

 det vigtigaste är dock den symmetri, som de stora perioderna 

 här visa. Från 46 till 189 bildar kurvan två våo-bero- och två 



