18 RYDBERG, OM DE KEMISKA GRUNDÄMNENAS PERIODISKA SYSTEM. 



Denna funktion i/y har derefter konstruerats på vanligt sätt^ 

 och regelbundenheten i dess gäng har fått tjena såsom kriterium 

 på nosrD-rannheten hos den föreo-ående räknino-en. Det har 

 härigenom i de flesta fall varit möjligt att, innan räkningen 

 fortsattes, korrigera såväl periodens värde som formen af funk- 

 tionen i^j och konstanterna Oj, h^, Cj. Efter att hafva erhållit 

 en kurva af tillfredsställande form, hvilken naturligtvis mellan 

 X = O och x = 140 egt 6 vågberg och lika många vågdalar 

 samt mellan 184 och 207 en hel period, alla af snarlik form 

 men aftagande amplitud, har samma förfaringssätt tillämpats 

 och efter beräkning och subtraktion af den andra termen i 

 sinusserien en ny kurva konstruerats, hvilken endast innehållit 

 F, F^ och högre perioder. Perioden 6 framträder då med stor 

 tydlighet i liela kurvan ända till slutet af den tredje stora 

 perioden, d. v. s. till 140 ungefär, fastän föränderligheten af 

 den stora periodens längd synes hafva till följd, att den korta 

 perioden (3 på flere ställen i den beräknade kurvan synes för- 

 skjuten åt positiva eller negativa hållet, hvilket lätt kan in- 

 träffa, alldenstund afståndet mellan dess noder och maxima 



blott Utg-Ör 1,9 4 2. 



Sedan slutligen såväl sjette som tredje perioderna äfvcn 

 borttagits, visade det sig, såsom man kunde vänta, att den 

 återstående funktionen, hvilken till sin väsentligaste del måste 

 utgöras af F, visade oregelbundna höjningar och sänkningar. 

 Genom siiccessiva nyberäkningar af de särskilda sinustermerna 

 har det dock varit möjligt att minska de fleste afvikelserna, 

 och utan tvifvel skulle det kunna lyckas att genom ytterlig?(re 

 korrektioner ännu mera närma de beräknade värdena till de 

 gifna. 



Den kurva, omkring hvilken punkterna slutligen ordnade 

 sig, då de periodiska termerna blifvit så fullständigt som möjligt 

 borttagna, visade sig tangera .f-axeln i origo, derefter långsamt 

 höja sig till ett maximum ungefär = 9 vid början af den andra 

 stora perioden, för att sedan långsamt sänka sig mot en med 

 tt'-axeln parallel asymptot, hvars höjd öfver denna måste vara 

 omkring 5. Denna oväntadt enkla form gjorde det lätt att 

 finna en algebraisk kurva, som dermed ganska nära öfverens- 

 stämmer. 



Jag har nämligen för funktionen F kunnat använda en 

 s. k. serpentin, med punkten x = 2o,3, y = 4,6 till centrum. 

 Första termen i serien har derioenom blifvit: 



