2-1 RYDBERG, OM DE KEMISKA GRUNDÄMNENAS PERIODISKA SYSTEM. 



hos egentliga vigten kan således endast sökas i en periodicitet 

 hos kraften, och vi kunna med full visshet uppställa den satsen, 

 att två atomer af samma yrundämne attrahe7'a livarandra med 

 en kraft, Itvars storlek är en periodisk funktion af atomvigten. 



Yi kunna emellertid o-å ännu längre. Sä låuo-t vår erfaren- 

 het kunnat nå, har man funnit, att alla kroppar attrahera 

 hvarandra efter Xewtons lao-, och det torde icke finnas något 

 skäl att antaga en gräns för denna lag, äfven då afstånden 

 minskas ända ned till de här förekommande. 



Men en efter denna lag verkande kraft växer uppenbarligen 

 kontinuerligt med atomvigten utan att kunna ge anledning till 

 någon periodicitet, och om denna ensam verkade, skulle alltså 

 egentliga vigten äfven växa kontinuerligt. Då detta icke är 

 fallet, följer med nödvändighet, att antagandet, att krafter verka 

 enligt Xewtons lag mellan atomerna i en kropp, är icke till- 

 räckligt att förklara molekularattraktionen. 



Deremot synes det högst sannolikt, att krafter af denna, 

 art verka jemte andra; ty såsom vi sett, består de egentliga 

 vigternas kurva först och främst af en kontinuerligt växande 

 funktion, i öfverensstämmelsc med livad man i sådant fall borde 

 vänta. Derjemte hafva vi emellertid funnit, att den består af 

 en sinusserie, hvarigenom egentliga vigten omvexlande är större 

 och omvexlande mindre, än den skulle vara, om den icke- 

 periodiska funktionen ensam rådde. 



Antaga vi först för enkelhets skull, att blott en af de 

 periodiska funktionerna existerade, och vilja genom en särskild 

 jemte den allmänna gravitationen verkande kraft söka förklara 

 periodiciteten hos egentliga vigten, måste denna kraft tydligen 

 vara — O i sinusfunktionens noder och för öfrigt vara attrahe- 

 rande i de punkter, der funktionen höjer sig öfver sin kon- 

 tinuerligt stigande axel, och repellerande, der den sänker sig 

 under nämde linie. Detsamma gäller oförändradt om hvarje 

 term i sinusserien, och vi erhålla således en kraftserie med 

 lika många termer som den förra. Resultanten af alla dessa. 

 periodiskt föränderliga krafter måste vara attraherande för alla 

 värden på cc, som tillhöra vågbergen i de egentliga vigternas 

 kurva, och repellerande för de öfriga. Kesultanten till den 

 icke-periodiska kraften och de periodiska är deremot alltid attra- 

 herande; det är denna kraft som vanligen benämnes kohesion. 



Man kan alltså på nu anförda grunder för de mellan ato- 

 merna verkande krafterna uppställa följande lagar: 



