14 CLAESSON, ÖFVER NORMALA CYANURFÖRENINGAR. 



kropp erhålles af klarcyanurdiamid och kalihydrat, såsom redan 

 Laurent och Gerhardt (L c.) visat och som jag sjelf har öf- 

 vertygat mig om. Cyanurklorid står sålunda i ett fullständigt 

 genetiskt sammanhang; med ammelin. 



Melanurensyra (ammelid) eller normal dioxycyanur- 



amld. 



Då denna förening uppstår vid upphettning af melamin 

 med konc. svafvelsyra (Jäger, 1. c.) och sjelf vid behandling 

 med alkalier eller syror lått öfvergår i cyanursyra, måste den 

 äfvcn sjelf höra till de normala cyanurföreningarne. 



Thiomelanurensyra eller normal dithiocyanuramid. 



Denna förening, framställd af pseudosvafvelcyan och al- 

 kalisulf hydrater, öfvergår med syror i cyanursyra samt öfverens- 

 stämmer för öfriat i sin allmänna kemiska habitus med mela- 



nurensyra. 



Normal hexafenylmelamin. 



Weith (B. B. 1874, 843) erhöll vid inverkan af klorcyan 

 på smält difeuylamin a-trifenylguanidin, som vid hög tempe- 

 ratur sönderdelas i difenylamin och en polymerform af dife- 

 nylcyanamid. Den smälter vid 292^ och ger med saltsyra vid 

 250° difenylamin, kolsyra och ammoniak. Det är tydligt att 

 i första hand uppstår difenylamim och cyanursyra, hvilken 

 sednare vid den höga temperaturen sönderfaller i kolsyra och 

 ammoniak. Det återstår visserligen att visa, att föreningen 

 är en cyanurförening och ingen dicyanförening. Den höga 

 smältpunkten tyckes emellertid tillkännagifva detta. Syntetiskt 

 bör den antagligen erhållas af difenylamin och cyanurklorid, 

 Försök i den rigtningen har jag dock ej ännu anstäldt. 



Normala cyanursyrade eterarter. 



Utvecklingen af vår kännedom om dessa föreningar är i 

 korthet följande. 



Cloez (Compt. Rend. 94, 882) framställde genom inverkan 

 af cyanklorid på kaliumalkoholat den s. k. cyanetolin, som 

 var isomer med de dittills kända etylcyanat och etylcyanurat. 



